Постанова
Іменем України                                       
07 квітня 2021 року
м. Київ
справа № 591/5147/19
провадження № 61-15372св20
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Синельникова Є. В. (суддя-доповідач),
суддів: Білоконь О. В., Осіяна О. М., Сакари Н. Ю., Шиповича В. В.,
учасники справи:
позивач -  ОСОБА_1 ,
відповідачі: Сумська міська рада, Департамент забезпечення ресурсних платежів Сумської міської ради,
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу  ОСОБА_1 на ухвалу Сумського апеляційного суду, у складі колегії суддів: Кононенко О. Ю., Ткачук С. С., Хвостика С. Г.,  від 16 вересня 2020 року.
Короткий зміст позовних вимог
20 серпня 2019 року  ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Сумської міської ради, Департаменту забезпечення ресурсних платежів Сумської міської ради про визнання договору оренди продовженим.
Свої вимоги позивач мотивував тим, що 26 жовтня 2000 року між ним та органом місцевого самоврядування був укладений договір оренди                 № ФМ-613, за умовами якого орендодавець - відділ комунального майна та приватизації Сумської міської ради (правонаступником якого Департамент забезпечення ресурсних платежів Сумської міської ради) надав йому в користування нежитлові приміщення за адресою: АДРЕСА_1 , для розміщення службових приміщень. Стверджував, що ним умови договору виконувалися в повному обсязі, проте відповідач, безпідставно, з порушенням визначеного пунктом 9.6 договору порядку, не попередивши за два місяці до закінчення строку дії договору - до 01 січня 2019 року, заявив про припинення дії договору в односторонньому порядку.   ОСОБА_1 вважає, що договір оренди є продовженим на наступні п`ять років відповідно до пунктів 9.1, 9.6 договору. Повідомлення від відповідача про припинення договору оренди він отримав лише у січні 2019 року. 
Із урахуванням зазначеного, позивач просив позов задовольнити, визнати договір оренди № ФМ-613 від 26 жовтня 2000 року нежитлових приміщень за адресою: АДРЕСА_1 , укладений між                          ним та відділом комунального майна та приватизації Сумської міської ради, правонаступником якого є Департамент забезпечення ресурсних платежів Сумської міської ради, продовженим між ОСОБА_1 та Департаментом забезпечення ресурсних платежів Сумської міської ради на тих же умовах на наступний п`ятирічний строк до 01 січня 2024 року.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Зарічного районного суду м. Суми, у складі судді Грищенко О. В., від 22 квітня 2020 року, з урахуванням ухвали про виправлення описки       від 04 травня 2020 року, позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено повністю.
Визнано договір оренди № ФМ-613 від 26 жовтня 2000 року нежитлових приміщень за адресою: АДРЕСА_1 , укладений між          ФОП ОСОБА_1 та відділом комунального майна та приватизації Сумської міської ради, правонаступником якого є Департамент забезпечення ресурсних платежів Сумської міської ради, продовженим між ОСОБА_1 та Департаментом забезпечення ресурсних платежів Сумської міської ради на тих же умовах на наступний п`ятирічний строк       від 01 січня 2019 року до 01 січня 2024 року.
Короткий зміст оскарженої ухвали суду апеляційної інстанції
Ухвалою Сумського апеляційного суду від 16 вересня 2020 року апеляційну скаргу Департаменту забезпечення ресурсних платежів Сумської міської ради задоволено частково.
Скасовано рішення Зарічного районного суду м. Суми від 22 квітня 
2020 року.
Закрито провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Сумської міської ради, Департаменту забезпечення ресурсних платежів Сумської міської ради про визнання договору оренди продовженим.
Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що суд першої інстанції помилково розглянув цей спір у порядку цивільного судочинства, оскільки за договором оренди нежитлове приміщення надавалося позивачеві, як фізичній особі-підприємцю, для здійснення підприємницької діяльності, і спірні правовідносини виникли між ФОП ОСОБА_1 та Департаментом забезпечення ресурсних платежів Сумської міської ради (як правонаступником відділу комунального майна та приватизації Сумської міської ради). Враховуючи суб`єктний склад сторін правочину та зміст правовідносин сторін, зобов`язання за якими у позивача із втратою його статусу як фізичної особи-підприємцяне припинилися, вимоги статті 4, частини першої статті 20, статті 45 ГПК України, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що цей спір не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства та належить до юрисдикції господарського суду. 
Короткий зміст вимог касаційної скарги та доводи особи, яка подала касаційну скаргу
19 жовтня 2020 року до Верховного Суду ОСОБА_1 подав касаційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу Сумського апеляційного суду 
від 16 вересня 2020 року і залишити в силі рішення суду першої інстанції.
Як на підставу для скасування оскарженого судового рішення заявник посилається на порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права. 
ОСОБА_1 стверджує, що оскаржувана ухвала апеляційного суду порушує принцип правової визначеності, як складової принципу верховенства права, суперечить постанові Верховного Суду від 29 січня 2020 року у справі № 591/1855/19, якою залишено без змін постанову Сумського апеляційного суду від 06 серпня 2019 року і остаточно розглянуто справу в порядку цивільного судочинства спір між ним і Департаментом забезпечення ресурсних платежів Сумської міської ради з приводу того ж договору оренди № ФМ-613 від 26 жовтня 2000 року. 
Заявник також звертає увагу на те, що здійснювана ним з 15 липня                 2005 року адвокатська діяльність за своїм змістом не є підприємницькою та господарською діяльністю. Після повідомлення відповідача про початок здійснення ним адвокатської діяльності договір оренди № ФМ-613              від 26 жовтня 2000 року неодноразово продовжувався на наступний строк на тих самих умовах.  
Також заявник посилається на те, що при відкритті апеляційного провадження було порушено положення частини третьої статті 356 ЦПК України, а саме допущено помилку стосовно наявності повноважень представника Сумської міської ради, що підписала апеляційну скаргу, яка не мала процесуальних повноважень на подання апеляційної скарги. Верховний Суд у постанові від 09 червня 2020 року у справі № 917/751/19 дійшов висновку про те, що надання довіреності на представника само по собі виключає самопредставництво юридичної особи. Верховний Суд в ухвалі від 21 лютого 2020 року у справі № 911/25/19 визнав неналежними доказами сомопредставництва розпорядження міського голови про затвердження посадових інструкцій та посадову інструкцію. Разом з тим суд перевірив відомості в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань та встановив відсутність даних про особу, яка підписувала касаційну скаргу, тому дійшов висновку про відсутність доказів самопредставництва.
Посилання апеляційного суду на постанову Великої Палати Верховного Суду від 13 лютого 2019 року у справі № 910/8729/18 ОСОБА_1 вважає помилковим, оскільки вона містить позицію щодо правовідносин, які за змістом не є подібними з правовідносинами у цій справі.
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 29 жовтня 2020 року відкрито касаційне провадження у справі № 591/5147/19.
У лютому 2021 року справа надійшла до Верховного Суду.
Ухвалою Верховного Суду від 17 березня 2021 року справу за позовом ОСОБА_1 до Сумської міської ради, Департаменту забезпечення ресурсних платежів Сумської міської ради про визнання договору оренди продовженим призначено до судового розгляду.
Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу
У поданому відзиві на касаційну скаргу Сумська міська рада посилається на те, що апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про закриття провадження у справі, оскільки справа не підлягає розгляду у порядку цивільного судочинства. Спірний договір оренди укладався із позивачем, як із суб`єктом підприємницької діяльності. Позивач залишався суб`єктом підприємницької діяльності до моменту закінчення строку дії договору             (01 січня 2019 року). Приміщення надавалося в оренду для розміщення службових приміщень підприємця.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
Згідно з договором оренди № ФМ-613 від 26 жовтня 2000 року, укладеним між підприємцем ОСОБА_1 (орендар) та відділом комунального майна та приватизації Сумської міської ради (орендодавець), орендодавець передав, а орендар прийняв в оренду для розміщення службових приміщень нежитлові приміщення, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 . 
Правонаступником відділу комунального майна та приватизації Сумської міської ради є відповідач у справі - Департамент забезпечення ресурсних платежів Сумської міської ради.
Відповідно до пункту 9.1 договору оренди цей договір вважається укладеним з моменту досягнення домовленості з усіх істотних умов і підписання сторонами його тексту та діє з моменту підписання сторонами до 01 квітня 2004 року з подальшим його продовженням на кожні наступні п`ять років.
Відповідно до пункту 9.6 договору, у разі відсутності заяви однієї зі сторін про припинення або зміни цього договору, поданої не пізніше ніж за два місяці до закінчення строку дії цього договору, він вважається продовженим на той самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені цим договором.
Пунктом 9.9 договору визначені випадки припинення його дії: загибелі об`єкта; за згодою сторін або за рішенням суду, арбітражного суду; банкрутства орендаря; приватизації об`єкта оренди орендарем.
На виконання умов вказаного договору відповідач передав позивачу вказані нежитлові приміщення в користування і на час розгляду судами попередніх інстанцій цієї справи позивач користувався ними.
Про одержання свідоцтва на право заняття адвокатською діяльністю позивач письмово повідомляв орендодавця 30 жовтня 2005 року.         ОСОБА_1 здійснює свою адвокатську діяльність у приміщенні за вказаною адресою.
Згідно відповіді ОСОБА_1 від 08 січня 2019 року, направленої відповідачеві, поштове відправлення від відповідача з описом вкладення раніше відправлених йому документів, які він не отримував, щодо повідомлення про припинення договору оренди він отримав 04 січня         2019 року. Раніше жодних листів та заяв про припинення договору оренди він не отримував, натомість запропонував укласти з правонаступником орендодавця додаткову угоду до договору оренди, надіславши відповідачу текст додаткової угоди.
24 січня 2019 року Департамент забезпечення ресурсних платежів Сумської міської ради письмово повідомив позивача про відсутність підстав для укладення додаткової угоди, оскільки термін дії договору оренди сплинув.
Зарічним районним судом м. Суми розглядалася справа № 591/1855/19 за позовом ОСОБА_1 до Департаменту забезпечення ресурсних платежів Сумської міської ради про визнання права на оренду. Рішення Зарічного районного суду м. Суми про задоволення позовних вимог було скасовано постановою Сумського апеляційного суду від 06 серпня 2019 року, залишеною без змін постановою Верховного Суду від 29 січня 2020 року, у задоволенні позову відмовлено. У судових рішеннях суду апеляційної й касаційної інстанції становлено, що між сторонами існували зобов`язальні правовідносини, які виникли на підставі цивільно-правового договору оренди нежитлового приміщення від 26 жовтня 2000 року № ФМ-613, а діями відповідача права позивача не порушені.

Позиція Верховного Суду
Частиною третьою статті 3 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Постановляючи ухвалу про скасування рішення суду першої інстанції та закриття провадження у справі, апеляційний суд дійшов висновку про те, що спір, який виник між сторонами, не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, однак із таким висновком погодитися не можна, виходячи із наступного.
Звертаючись до суду із цим позовом, позивач просив визнати договір оренди № ФМ-613 від 26 жовтня 2000 року нежитлових приміщень за адресою: АДРЕСА_1 , укладений між ним і відділом комунального майна та приватизації Сумської міської ради, правонаступником якого є Департамент забезпечення ресурсних платежів Сумської міської ради, продовженим між ОСОБА_1 та Департаментом забезпечення ресурсних платежів Сумської міської ради на тих же умовах на наступний п`ятирічний. 
Відповідно до статті 759 Цивільного кодексу України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк. Законом можуть бути передбачені особливості укладення та виконання договору найму (оренди).
Згідно із частинами першою, другою статті 763 ЦК України договір найму укладається на строк, встановлений договором. Якщо строк найму не встановлений, договір найму вважається укладеним на невизначений строк. Кожна із сторін договору найму, укладеного на невизначений строк, може відмовитися від договору в будь-який час, письмово попередивши про це другу сторону за один місяць, а у разі найму нерухомого майна - за три місяці. Договором або законом може бути встановлений інший строк для попередження про відмову від договору найму, укладеного на невизначений строк.
Відповідно до статті 764 ЦК України, якщо наймач продовжує користуватися майном після закінчення строку договору найму, то, за відсутності заперечень наймодавця протягом одного місяця, договір вважається поновленим на строк, який був раніше встановлений договором.
Відповідно до статті 17 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» термін договору оренди визначається за погодженням сторін. Термін договору оренди не може бути меншим, ніж п`ять років, якщо орендар не пропонує менший термін. 
Статтею 124 Конституції України передбачено, що юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. 
Право на доступ до суду реалізується на підставах і в порядку, встановлених законом. Кожний із процесуальних кодексів встановлює обмеження щодо кола питань, які можуть бути вирішені в межах відповідних судових процедур. Зазначені обмеження спрямовані на дотримання оптимального балансу між правом людини на судовий захист і принципами юридичної визначеності, ефективності й оперативності судового процесу.
Реалізуючи дискрецію при визначенні предметної та/або суб`єктної юрисдикції справ, суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.
Частиною третьою статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства (частина перша статті 19 ЦПК України).
Як встановлено судами у березні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Департаменту забезпечення ресурсних платежів Сумської міської ради, в якому просив суд визнати його право оренди нежитлових приміщень за адресою: АДРЕСА_1 , згідно з умовами договору оренди № ФМ-613 від 26 жовтня 2000 року, укладеного між ним та відділом комунального майна та приватизації Сумської міської ради.
Спір між ОСОБА_1 й Департаментом забезпечення ресурсних платежів Сумської міської ради було розглянуто судами в порядку цивільного судочинства (справа № 591/1855/19).
Відповідно до частини другої статті 414 ЦПК України порушення правил юрисдикції загальних судів, визначених статтями 19-22 цього Кодексу, є обов`язковою підставою для скасування рішення незалежно від доводів касаційної скарги.
Верховний Суд при ухваленні постанови від 29 січня 2020 року у справі        № 591/1855/19, враховуючи предмет спору, склад учасників справи, а також правовідносини, які склалися між учасниками спору, не знайшов підстав для застосування положень частини другої статті 414 ЦПК України, погодившись із тим, що спір між сторонами підлягає розгляду у порядку цивільного судочинства.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
При розгляді справи суд апеляційної інстанції не врахував, а також залишив поза увагою, що ухвалою господарського суду Сумської області                          від 07 березня 2019 року відмовлено у відкритті провадження у справі № 920/217/19 за позовом Департаменту забезпечення ресурсних платежів Сумської міської ради до ФОП ОСОБА_1 про виселення з нежитлового приміщення, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 . Ухвала господарського суду мотивована тим, що згідно зі витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань станом на 05 березня 2019 року за № 1005082543, 05 березня 2019 року до державного реєстру внесено запис про державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності            ФОП ОСОБА_1 за власним рішенням.
Скасовуючи рішення суду першої інстанції та закриваючи провадження у цій справі з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої статті 255 ЦПК України, апеляційний суд також залишив поза увагою, що закриття провадження у цій справі призводить до суперечливих висновків судів щодо судової юрисдикції при вирішенні спорів, які виникли між          ОСОБА_1 й органами місцевого самоврядування при виконанні договору оренди № ФМ-613 від 26 жовтня 2000 року.
При зверненні до суду позивач вказував, що він здійснює адвокатську діяльність на підставі свідоцтва про право на заняття адвокатської діяльності № НОМЕР_1 від 15 липня 2005 року, як самозайнята особа, за адресою: АДРЕСА_1 , і просив суд визнати договір оренди № ФМ-613 від 26 жовтня 2000 року продовженим між ним, ОСОБА_1 (як фізичною особою), та Департаментом забезпечення ресурсних платежів Сумської міської ради на тих же умовах на наступний п`ятирічний строк.
Наведені вище обставини свідчать про те, що спір між сторонами щодо пролонгації договору оренди № ФМ-613 від 26 жовтня 2000 року підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.
Із урахуванням наведеного, висновок апеляційного суду щодо наявності підстав для закриття провадження у цій справі з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої статті 255 ЦПК України, слід визнати неправильним.
Підставою для скасування судових рішень суду першої та апеляційної інстанцій і направлення справи для продовження розгляду є порушення норм матеріального чи процесуального права, що призвели до постановлення незаконної ухвали суду першої інстанції та (або) постанови суду апеляційної інстанції, що перешкоджають подальшому провадженню у справі (частина шоста статті 411 ЦПК України).
Частиною четвертою статті 406 ЦПК України передбачено, що у випадках скасування судом касаційної інстанції ухвал суду першої або апеляційної інстанцій, які перешкоджають провадженню у справі, справа передається на розгляд відповідного суду першої або апеляційної інстанції.
Таким чином, доводи касаційної скарги дають підстави для висновку, що оскаржена ухвала апеляційного суду винесена без додержання норм процесуального права. 
У зв`язку із наведеним, колегія суддів вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, а оскаржена ухвала суду апеляційної інстанції - скасуванню з передачею справи на розгляд Сумського апеляційного суду.
Керуючись статтями 400, 402, 406, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу  ОСОБА_1  задовольнити частково.
Ухвалу Сумського апеляційного суду від 16 вересня 2020 року скасувати, а справу передати на розгляд Сумського апеляційного суду.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Головуючий              	Є. В. Синельников  	
Судді 	О. В. Білоконь  	
 	О. М. Осіян  	
 	Н. Ю. Сакара	
 	  В. В. Шипович