КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

                                                           Апеляційне провадження № 22-ц/824/1222/2021
                                                                                                                                                  Справа № 761/796/20
П О С Т А Н О В А

Іменем     України
 
31 березня 2021 року                                                                               м. Київ
 
Київський апеляційний суд
у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді                 Кашперської Т.Ц., 
суддів                                      Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,
за участю секретаря               Мороз Н.В.,
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою представником ОСОБА_2 , на ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва в складі судді Волошина В.О., постановлену в м. Київ 03 листопада 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа Служба у справах дітей та сім`ї Святошинської районної в м. Києві державної адміністрації про визначення місця проживання дитини разом з матір`ю та зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , третя особа Служба у справах дітей та сім`ї Святошинської районної в м. Києві державної адміністрації про визначення місця проживання дитини разом з батьком,
заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, - 
в с т а н о в и в :
        
У січні 2020 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із даним позовом. 
Позов мотивовано тим, що 13 травня 2011 року уклала шлюб з відповідачем, який було розірвано рішенням суду від 24 жовтня 2017 року. У період шлюбу у сторін народилася донька ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка станом на даний час постійно проживає з матір`ю окремо від батька у АДРЕСА_1 , квартира знаходиться у власності позивача, її батьків та сестри. Відповідач зареєстрований і проживає в АДРЕСА_2 . Вказувала, що не існує жодних виняткових обставин у розумінні ст. 161 СК України, які б свідчили про неможливість проживання дитини разом з її матір`ю, яка має постійне місце проживання, роботи та джерело доходів, створила всі умови для проживання, виховання та розвитку дитини, постійно приділяє час її вихованню та витрачає кошти на її розвиток. В зв`язку з ухиленням відповідача від надання фінансової допомоги на утримання дитини позивач була змушена звернутися до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів, які відповідач виплачує, але із затримкою в 2-3 місяці. З боку ОСОБА_1 ніколи не було заперечень та перешкод батьку щодо зустрічей з донькою, проте з липня 2018 року відносини між сторонами змінилися, відповідач став постійно погрожувати, що викраде дитину, а 28 липня 2018 року створив конфлікт за місцем проживання позивача, внаслідок якого погіршився стан здоров`я дитини і позивач була змушена звернутися до дитячого невролога, яким встановлено діагноз «локальні моторні тіки»; згідно психологічного висновку за результатами обстеження дитини психологом, в процесі розповіді дитиною або згадування батька (відповідача) прояви нервового тіку збільшуються та поширюються на все обличчя дитини. Психологом встановлено, що на перший план виступає підвищена тривожність дитини, страх, що батько викраде її та щось зробить мамі, бабусі, дідусю. На підставі вищевикладеного просила визначити місце проживання дитини разом з матір`ю ОСОБА_1 за вказаною адресою.
 
В квітні 2020 року відповідач ОСОБА_3 звернувся до суду із зустрічним позовом, вказуючи, що на даний час їх з ОСОБА_1 малолітня дитина проживає разом з матір`ю, яка вчиняє дії, спрямовані на перешкоджання відповідачу у спілкуванні з дитиною, ізолювавши дитину, що негативно впливає на її розвиток, формування як особистості та не відповідає найкращим інтересам дитини. Відповідач (батько) опікується дитиною, бажає займатися її вихованням, має можливість забезпечити її гармонійний та всебічний розвиток, проживати разом з дитиною та брати особисту участь у вихованні доньки. Вказує, що обставини, які б перешкоджали проживанню дитини разом з батьком, відсутні. Відповідачем створені належні та комфортні умови для проживання дитини разом з ним, дохід, який відповідач отримує, дозволяє забезпечити належне фінансове утримання дитини, її оздоровлення, покриття витрат на розвиток та розваги дитини. На підставі вищевикладеного просив визначити місце проживання  дитини разом з батьком до досягнення дитиною 14-річного віку.
 
Також в жовтні 2020 року відповідач (позивач за зустрічним позовом) ОСОБА_3 подав до суду заяву про забезпечення позову, в якій просив забезпечити позов шляхом зобов`язання ОСОБА_1 забезпечувати побачення та спілкування (контакт) ОСОБА_3 з малолітньою дитиною ОСОБА_4 кожного понеділка, середи та п`ятниці з 16:00 до 18:00 в приміщенні (на території) Святошинського районного у м. Києві центру соціальних служб для сім`ї, дітей та молоді (м. Київ проспект Курбаса Леся, буд. 18-г) у присутності або без присутності фахівця із соціальної роботи; в разі необхідності застосувати зустрічне забезпечення, запропоноване заявником.
Заяву ОСОБА_3 обґрунтовував тим, що він наразі проживає окремо від дитини, мати ОСОБА_1 чинить йому активні та пасивні перешкоди у побаченнях, спілкуванні з донькою та перешкоджає можливості особистої участі у вихованні власної дитини та здійсненні інших форм контактів батька з дитиною (телефонні розмови, інтернет спілкування і таке інше),  від батька приховується будь-яка інформація про дитину. ОСОБА_1 , всупереч інтересам дитини, подала заяву про відрахування та припинила відвідування дитиною дошкільного навчального закладу № 154 Шевченківського району м. Києва з метою перешкодити зустрічам батька та доньки. За умови, що з кожним днем, коли між батьком та донькою відсутній будь-який контакт, втрачаються психологічні та емоційні зв`язки між ними, дитина забуває свого батька та відвикає від нього. За таких обставин, за час розгляду справи судами та ухвалення остаточного рішення в справі психологічні та емоційні зв`язки батька та доньки можуть бути остаточно втрачені, що неминуче призведе до неможливості виконати остаточне рішення суду у цій справі після його ухвалення та набрання ним законної сили.
Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 03 листопада 2020 року  заяву про забезпечення позову частково задоволено, зобов`язано ОСОБА_1 забезпечувати побачення та спілкування (контакт) ОСОБА_3 з малолітньою донькою ОСОБА_4 кожного понеділка, середи з 17:00 до 18:00 в приміщенні (на території) Святошинського районного у м. Києві центру соціальних служб для сім`ї, дітей та молоді (м. Київ, проспект Курбаса Леся, 18-г) у присутності фахівця із соціальної роботи; в решті заяви відмовлено.
 
Позивач ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 , не погоджуючись із ухвалою суду першої інстанції, подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом принципів цивільного судочинства, норм матеріального і процесуального права, просила скасувати ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 03 листопада 2020 року  та прийняти нове рішення, яким відмовити ОСОБА_1 в задоволенні заяви про забезпечення позову. Аналогічну апеляційну скаргу ОСОБА_1 через представника ОСОБА_2 подано також безпосередньо до Київського апеляційного суду 10 грудня 2020 року засобами поштового зв`язку. Враховуючи ідентичність змісту апеляційних скарг вони розглядаються як одна апеляційна скарга.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги позивач вказувала, що аналогічна заява про забезпечення позову за зустрічним позовом вже була предметом розгляду як Шевченківським районним судом м. Києва, так і Київським апеляційним судом. Суд першої інстанції ухвалою від 17 червня 2020 року відмовив в задоволенні заяви, постановою апеляційного суду від 07 вересня 2020 року ухвалу скасовано та відмовлено в задоволенні заяви з інших правових підстав. Заява про забезпечення позову, подана 19 жовтня 2020 року, має ідентичний зміст, повторне звернення з тією ж заявою на підставі тих самих доказів слід розцінювати як зловживання процесуальними правами зі сторони заявника. Суд не виконав вимоги ЦПК України щодо запобігання зловживання процесуальними правами учасників судового процесу, чим порушив положення ст. 44 ЦПК України. Одні і ті ж документи та ідентичні заяви стали предметом розгляду в одному і тому ж суді, однак по суті прийнято зовсім різні рішення суду, що свідчить про порушення принципу правової визначеності, верховенства та остаточності судового рішення.
Зазначала, що судом не враховано інтереси і стан здоров`я дитини, оскільки поведінка батька 28 липня 2018 року призвела до стресової сімейної ситуації, як наслідок до тривожності дитини та діагнозу «локальні моторні тіки», дитина і досі проходить курс лікування та психологічну корекцію. Також судом не враховано, що малолітня ОСОБА_4 відвідує дитячу школи мистецтв та займається в танцювальній студії, відстань від місця проживання батька до вказаних закладів становить більше 25 км., а сам відповідач працює у с. Хотів поза межами м. Києва, отже є незрозумілим, яким чином ОСОБА_3 буде планувати свій графік таким чином, щоб визначені дні та часи побачень і спілкування дитини з батьком не суперечили інтересам дитини та забезпечували її гармонійний розвиток.
Вказувала, що вимоги скаржника про забезпечення позову шляхом зобов`язання позивача забезпечувати побачення та спілкування з дитиною є за змістом тотожними аналогічним позовним вимогам про визначення порядку виховання дитини, однак із відповідним позовом ОСОБА_3 до суду не звертався, а предметом розгляду цієї справи є визначення місця проживання дитини, що означає, що обраний спосіб забезпечення позову не є співмірним з предметом спору, не відповідає позовним вимогам і їх обсягу та жодним чином не забезпечує позов ОСОБА_3 .  
Вказувала, що ОСОБА_3 , вважаючи, що його право на зустрічі з дитиною порушено, протягом тривалого часу не пред`являє позову до ОСОБА_1 для призначення днів та годин зустрічей батька з дитиною. До того ж в матеріалах справи наявні документи (довідка) з місця навчання дитини, однак відповідач жодного разу не виявив бажання навідатися за місцем навчання дитини та поспілкуватися з нею біля навчального закладу.
Зазначала, що не чинить жодних перешкод в побаченнях та зустрічах з дитиною, і доказів зворотного скаржник не надав, в тому числі при зверненні з заявою про забезпечення позову. Київський апеляційний суд у справі № 761/796/20 в постанові від 07 вересня 2020 року визначив, що права заявника захищені розпорядженням Святошинської районної у м. Києві державної адміністрації № 221 від 17 березня 2020 року, яким визначено спосіб участі батька у вихованні дитини, і доказів невиконання його матір`ю дитини суду не надано.
Вважала, що відповідач при подачі заяви взагалі не обґрунтував необхідність застосування заходів забезпечення позову і не зазначив, яким чином невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду, або позбавити ефективного захисту порушених прав чи інтересів при розгляді справи про визначення місця проживання дитини. Крім того, вимога відповідача у заяві про забезпечення позову є незрозумілою та необґрунтованою, адже виникає питання, яким чином позивач має забезпечувати побачення та спілкування відповідача з дитиною, зокрема які дії мають бути нею вчинені і у який спосіб, хто бере на себе витрати, пов`язані з відвідуванням зазначеної в ухвалі установи. Також судом не враховано думку самої дитини щодо визначених днів та годин зустрічей з батьком, яка мала б бути з`ясована за участю психолога, і карантинні обмеження, які тривають і по сьогодні. Судом не з`ясовано графіку роботи матері і питання участі дитини в будь-яких гуртках, секціях, семінарах тощо, і що відірвання дитини від звичайного способу життя спричинить їй додатковий стрес.
 
Відзивів на апеляційну скаргу не надійшло. 
 
Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
 
Звертаючись до суду із даною заявою про забезпечення позову у справі про визначення місця проживання дитини разом з батьком, відповідач (позивач за зустрічним позовом) ОСОБА_3 посилався на те, що він наразі проживає окремо від дитини, мати ОСОБА_1 чинить йому перешкоди у побаченнях, спілкуванні з донькою та перешкоджає можливості особистої участі у вихованні власної дитини та здійсненні інших форм контактів батька з дитиною (телефонні розмови, інтернет спілкування і таке інше), від батька приховується будь-яка інформація про дитину: місце її навчання, стан здоров`я та будь-яка інша важлива інформація. ОСОБА_1 , всупереч інтересам дитини, подала заяву про відрахування та припинила відвідування дитиною дошкільного навчального закладу № 154 Шевченківського району м. Києва з метою перешкодити зустрічам батька та доньки. За умови, що з кожним днем, коли між батьком та донькою відсутній будь-який контакт, втрачаються психологічні та емоційні зв`язки між ними, дитина забуває свого батька та відвикає від нього. За таких обставин, за час розгляду справи судами та ухвалення остаточного рішення в справі психологічні та емоційні зв`язки батька та доньки можуть бути остаточно втрачені, що неминуче призведе до неможливості виконати остаточне рішення суду у цій справі після його ухвалення та набрання ним законної сили.
 
В матеріалах справи наявні наступні докази, якими ОСОБА_3 доводить існування підстав для забезпечення позову: копія адвокатського запиту від 02 жовтня 2020 року до Святошинського районного у м. Києві центру соціальних служб для сім`ї, дітей та молоді, а саме чи виконується ОСОБА_3 та ОСОБА_1 розпорядження Святошинської районної в м. Києві державної адміністрації від 17 березня 2020 року № 221 та чи забезпечується ОСОБА_1 явка малолітньої ОСОБА_4 до Центру для проведення зустрічей з батьком; чи можливе ефективне виконання розпорядження № 221 про визначення способів участі у вихованні дитини ОСОБА_3 в умовах карантину та чи можливо проведення відповідних зустрічей батька та доньки на території Центру в визначені розпорядженням дні та години, або в інші дні та часи зустрічей (а. с. 34 - 35), копія листа Святошинського районного у м. Києві центру соціальних служб для сім`ї, дітей та молоді від 06 жовтня 2020 року № 586/10 з відповіддю на адвокатський запит (а. с. 33); копія заяви в порядку позасудового врегулювання спору на ім?я ОСОБА_1 від 25 липня 2020 року, в якому представник відповідача просив розглянути можливість забезпечувати явку малолітньої ОСОБА_4 до Святошинського районного у м. Києві центру соціальних служб для сім`ї, дітей та молоді для зустрічей/побачень батька та доньки та налагодження комунікації між ними у визначений розпорядженням графік (а. с. 36 - 37).
 
Постановляючи ухвалу про часткове задоволення заяви про забезпечення позову, суд першої інстанції погодився з доводами заявника, що перешкоди у спілкуванні з малолітньою донькою чиняться йому позивачем, тому були втрачені безпосередні емоційні контакти між ним і дитиною, що може унеможливити або утруднити виконання рішення суду у разі задоволенні зустрічного позову, оскільки тривала відсутність батька у житті малолітньої дитини призводить до втрати зв`язку між ними. Суд прийшов до висновку, що зустрічі батька з дитиною будуть сприяти відновленню та налагодженню їх емоційних стосунків, що відповідатиме законним інтересам як батька так і дитини,  що може усунути загрозу невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду, вказаний захід забезпечення суду суд вважав співмірним і таким, що не порушуватиме прав сторін і не призведе до будь-яких незворотних негативних наслідків при зустрічі батька з дитиною в присутності фахівця із соціальної роботи, що не суперечить розпорядженню Святошинської районної у м. Києві державної адміністрації № 221 від 17 березня 2020 року, яким було визнано можливість таких побачень лише в присутності фахівця із соціальної роботи. Виходячи з вищевикладеного, суд зобов`язав ОСОБА_1 забезпечувати побачення та спілкування (контакт) ОСОБА_3 з дитиною кожного понеділка, середи з 17:00 до 18:00 в приміщенні (на території) Святошинського районного у м. Києві центру соціальних служб для сім`ї, дітей та молоді у присутності фахівця із соціальної роботи.
 
Із наданих заявником доказів вбачається, що ОСОБА_1 звернулася з позовом про визначення місця проживання дитини з матір`ю, а ОСОБА_3 - із зустрічним позовом про визначення місця проживання дитини з батьком; малолітня дитина ОСОБА_4 наразі проживає з матір`ю, встановлені обставини вказують на наявність немайнового спору між сторонами, що виник із сімейних правовідносин, і у випадку задоволення зустрічного позову місце проживання в тому малолітньої ОСОБА_4 буде визначене разом із батьком - відповідачем ОСОБА_3 .
 
Частинами першою, другою статті 149 ЦПК України передбачено, що суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.
 
Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.
 
Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.
Перелік видів забезпечення позову передбачений статтею 150 ЦПК України, у якій, зокрема, визначено, що позов забезпечується забороною вчиняти певні дії (пункт 2 частини першої статті 150 ЦПК України); а також встановленням обов`язку вчинити певні дії, у разі якщо спір виник із сімейних правовідносин (пункт 3 частини першої статті 150 ЦПК України).
 
Частиною десятою статті 150 ЦПК України встановлена заборона вжиття заходів забезпечення позову, які за змістом є тотожними задоволенню заявлених позовних вимог, якщо при цьому спір не вирішується по суті.
 
Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.
 
Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).
 
Таким чином, забезпечення позову - це сукупність процесуальних дій, які гарантують реальне виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог.
 
При цьому при вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; ймовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.
 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі
№ 381/4019/18 (провадження № 14-729цс19) зазначено, що співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів. Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову.
 
Отже, застосовуючи заходи забезпечення позову, суди повинні перевірити відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, яка звернулася з такою заявою, позовним вимогам.
 
Звертаючись до суду із заявою про забезпечення позову,  ОСОБА_3  просив суд  забезпечити позов шляхом зобов`язання ОСОБА_1 забезпечувати побачення та спілкування (контакт) ОСОБА_3 з малолітньою дитиною ОСОБА_4 кожного понеділка, середи та п`ятниці з 1600 до 18:00 в приміщенні (на території) Святошинського районного у м. Києві центру соціальних служб для сім`ї, дітей та молоді (м. Київ проспект Курбаса Леся, буд. 18-г) у присутності або без присутності фахівця із соціальної роботи.
В обґрунтування обраного виду забезпечення позову ОСОБА_3 посилався на необхідність забезпечення емоційного контакту батька з малолітньою донькою на час розгляду справи.
Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського Суду з прав людини як джерело права.
У статті 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року, визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.
Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.
 
Частиною 3 статті 9 вказаної Конвенції визначено право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.
 
Європейський суд з прав людини зауважує, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно врахувати дві умови: по-перше, у найкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року).
 
Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (HANT v. UKRAINЕ, № 31111/04, § 54, ЄСПЛ, від 07 грудня 2006 року).
 
Ухвалюючи рішення у справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13), ЄСПЛ наголосив, що в таких справах основне значення має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення. При цьому ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним.
 
Відповідно до статті 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини.
 
Вказана норма кореспондується із положеннями частини третьої статті 11 Закону України «Про охорону дитинства», в якій вказано, що батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.
 
Згідно зі статтею 157 СК України питання про виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.
 
Відповідно до частин першої і другої статті 15 Закону України «Про охорону дитинства» дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів.
 
Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини.
 
Відповідно до статті 4 Конвенції про контакт з дітьми, дитина та її батьки мають право встановлювати й підтримувати регулярний контакт один з одним. Такий контакт може бути обмежений або заборонений лише тоді, коли це необхідно в найвищих інтересах дитини. Якщо підтримання неконтрольованого контакту з одним з батьків не відповідає найвищим інтересам дитини, то розглядається можливість контрольованого особистого контакту чи іншої форми контакту з одним з таких батьків.
 
Системний аналіз наведених норм матеріального права дає підстави вважати, що батько, який проживає окремо від дитини, також має право на особисте спілкування з нею, а мати не має права перешкоджати батькові спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не має негативного впливу на нормальний розвиток дитини і таке спілкування відбувається саме в інтересах дитини.
 
Про необхідність та важливість контакту дитини з кожним із батьків під час тривання судового процесу та відсутності остаточного рішення щодо визначення місця проживання дітей неодноразово наголошував у своїх рішеннях ЄСПЛ.
 
Так, у рішенні від 04 вересня 2018 року «Крістіан Кетелін Унгуряну проти Румунії» (заява № 6221/14) ЄСПЛ вважав, що тривалий судовий процес, пов`язаний, у тому числі, зі встановленням графіку відвідування дитини, невиправдано позбавив батька можливості бачитися з сином протягом чотирьох років, а тому допустимим є встановлення такого графіку до закінчення розгляду справи по суті, що свідчить про порушення статті 8 Конвенції щодо права на повагу до його приватного i сімейного життя.
 
Аналогічні правові висновки наведені в постановах Верховного Суду від 25 листопада 2020 року в справі № 760/15413/19 (провадження № 61-9164св20), від 18 листопада 2020 року в справі № 127/31828/19 (провадження № 61-10859св20), від 25 серпня 2020 року в справі № 466/2317/20 (провадження № 61-11539ск20).
 
Отже, у справах про визначення місця проживання дитини, за умов, коли один із батьків проживає окремо від дитини, вжиття заходів забезпечення позову у вигляді встановлення графіку зустрічей такого батька і дитини є співмірним із заявленими позовними вимогами про визначення місця проживання дитини.
 
Враховуючи наведене, апеляційний суд не може погодитися із доводами апеляційної скарги, що обраний спосіб забезпечення позову не є співмірним з предметом спору та жодним чином не забезпечує позов ОСОБА_3 про визначення місця проживання дитини з батьком, а фактично підмінює собою рішення суду про визначення порядку участі батька у вихованні дитини, та із посиланнями позивача на правові позиції апеляційного суду з цього питання у інших справах, оскільки відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (а не апеляційних судів).
 
Також апеляційним судом перевірено доводи апеляційної скарги, що заява ОСОБА_3 про забезпечення зустрічного позову по даній справі у подібний спосіб вже подавалася в лютому 2020 року та була предметом розгляду судів першої і апеляційної інстанцій.
 
Так, звертаючись до суду з заявою про забезпечення позову в лютому 2020 року, ОСОБА_3 просив забезпечити зустрічний позов шляхом зобов`язання ОСОБА_1 забезпечувати побачення та спілкування (контакт) ОСОБА_3 з малолітньою донькою ОСОБА_4 кожного понеділка та п`ятниці з 16:00 до 19:00 в приміщенні (на території) Святошинського районного у м. Києві центру соціальних служб для сім`ї, дітей та молоді у присутності або без присутності фахівця із соціальної роботи; на період дії карантину, введеного постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19» (зі змінами та доповненнями), зобов`язати ОСОБА_1 забезпечувати побачення та спілкування (контакт) ОСОБА_3 з малолітньою донькою ОСОБА_4 кожної середи та суботи з 19:00 до 20:00 поблизу місця проживання дитини.
 
Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 17 червня 2020 року ОСОБА_3 відмовлено в задоволенні заяви про забезпечення позову, з врахуванням інтересів малолітньої дитини, роз`яснень Верховного Суду України, виходячи з оцінки обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття заходів забезпечення позову з урахуванням розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення зустрічного позову, наявності зв`язку між заходом щодо забезпечення зустрічного позову і предметом зустрічних позовних вимог, в тому числі, спроможності заходів, який заявник просить вжити у порядку забезпечення позову.
 
Постановою Київського апеляційного суду від 07 вересня 2020 року апеляційну скаргу  ОСОБА_3 , подану представником ОСОБА_7 , задоволено частково. Ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 17 червня 2020 року скасовано та постановити нове судове рішення, яким в задоволенні заяви про забезпечення зустрічного позову відмовлено з інших підстав.
В даній постанові апеляційний суд зазначив, що відновлення відносин та емоційного контакту малолітньої дитини з її батьком повинно переважати над бажанням інших осіб обмежити від їх зустрічей; зустріч батька з дитиною в присутності фахівця із соціальної роботи є співмірним заходом забезпечення позову, не порушуватиме прав сторін і не призведе до будь-яких незворотних негативних наслідків; вказаний висновок узгоджується з висновком Верховного суду у постанові від 04 квітня 2018 року по справі № 344/16653/16-ц.
 
Також апеляційним судом в постанові від 07 вересня 2020 року встановлено, що розпорядженням Святошинської районної у місті Києві державній адміністрації № 221 від 17 березня 2020 року визначено спосіб участі батька, ОСОБА_3 у вихованні дитини, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що є аналогічним вказаним вище вимогам заявника, а відтак, відсутні підстави для забезпечення позову вказаним шляхом, оскільки у такий спосіб права заявника захищені розпорядженням Святошинської районної у місті Києві державній адміністрації № 221 від 17 березня 2020 року і доказів не виконання його матір`ю дитини суду не надано.
 
За таких обставин, оскільки з аналогічними вимогами про забезпечення позову заявник вже звертався і їх відповідність розпорядженню Святошинської районної у місті Києві державній адміністрації № 221 від 17 березня 2020 року встановлена постановою апеляційного суду, яка позивачем не оскаржена, апеляційний суд відхиляє доводи апеляційної скарги, що судом при забезпеченні позову не враховано стан здоров`я та інтереси дитини, робочий графік матері, місце перебування дитини і батька відносно одне одного, перевищено межі втручання в приватне і сімейне життя позивача.
 
Помилковими і такими, що не ґрунтуються на вимогах закону, є доводи апеляційної скарги про порушення судом першої інстанції принципу правової визначеності, верховенства права і остаточності судового рішення, оскільки судові рішення ухвалюються на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, а отже з урахуванням зміни обставин судові рішення, прийняті з одного й того ж процесуального питання, можуть бути різними за змістом. 
 
Частково задовольняючи заяву про забезпечення позову ухвалою від 03 листопада 2020 року та погоджуючись із доводами заявника про те, що йому чиняться перешкоди позивачем у спілкуванні з малолітньою донькою, суд першої інстанції перевірив вказані обставини та знайшов їх доведеними.
 
Апеляційний суд враховує, що до заяви про забезпечення позову від 19 жовтня 2020 року ОСОБА_3 надано копію листа Святошинського районного у м. Києві центру соціальних служб для сім`ї, дітей та молоді від 06 жовтня 2020 року № 586/10 (а. с. 33), який є відповіддю на запит адвоката Незвіського Д.Я. (представника відповідача) зокрема на питання, чи виконується з боку ОСОБА_1 розпорядження  Святошинської районної у місті Києві державній адміністрації № 221 від 17 березня 2020 року чи забезпечується нею явка малолітньої ОСОБА_4 до центру для проведення зустрічей з батьком, та чи можливе ефективне виконання розпорядження Святошинської районної у місті Києві державній адміністрації № 221 від 17 березня 2020 року про визначення способів участі у вихованні дитини ОСОБА_3 в умовах карантину та чи можливе проведення відповідних зустрічей батька та доньки на території центру у визначені розпорядженням дні та години, або в інші дні та часи зустрічей.
 
Центром повідомлено, що ОСОБА_3 з`являвся для зустрічі з донькою в умовах карантину на території центру 16 вересня, 23 вересня та 30 вересня 2020 року, а ОСОБА_1 з донькою для зустрічі з батьком в умовах карантину на території центру не з`являлась.
 
Отже, незважаючи на наявність розпорядження Святошинської районної у місті Києві державної адміністрації від 17 березня 2020 року № 221, яким визначено спосіб участі батька ОСОБА_3 у вихованні дитини, воно фактично не виконується ОСОБА_1 , і зворотного нею доведено не було, а отже виходячи з оцінки обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття заходів забезпечення позову з урахуванням розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення зустрічного позову, наявності зв`язку між заходом щодо забезпечення зустрічного позову і предметом зустрічних позовних вимог, в тому числі, спроможності заходів, який заявник просить вжити у порядку забезпечення позову, апеляційний суд приходить до висновку про законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції, якою частково задоволено заяву ОСОБА_3 про забезпечення позову в межах способу участі батька у вихованні дитини, визначеного службою у справах дітей та сім`ї.
 
Апеляційний суд звертає увагу на те, що у таких чутливих правовідносинах, враховуючи можливий тривалий судовий розгляд справи про визначення місця проживання малолітніх дітей, сприяння забезпеченню відновлення відносин та емоційного контакту малолітньої дитини особисто з її батьком повинно переважати над бажанням інших осіб обмежити або взагалі відгородити дитину від зустрічей із батьком. А тому з метою запобігання втрати емоційного контакту батька з малолітньою дитиною, погіршення між ними психоемоційного характеру відносин на період розгляду справи у суді, який може бути тривалим, та остаточного вирішення питання про визначення місця проживання малолітньої дитини, апеляційний суд погоджується із застосуванням судом першої інстанції заходу забезпечення позову у спірних правовідносинах із дотриманням вимог законодавства, яким врегульовано правовий механізм забезпечення позову.
 
З огляду на вищенаведене захід забезпечення позову, запропонований ОСОБА_3 , у вигляді встановлення графіку зустрічей батька та дитини і зобов`язання матір ОСОБА_1 забезпечувати побачення та спілкування батька і дитини відповідає вимогам розумності, обґрунтованості, адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову і спроможний забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову. Невжиття таких заходів забезпечення позову призведе до неможливості виконання судового рішення і виникнення між сторонами у справі конфліктних ситуацій. Будь-які права інших осіб, що не є учасниками судового процесу, не порушуються у зв`язку із вжиттям такого заходу.
 
Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, зводяться до незгоди із ухвалою суду, не ґрунтуються на законі та доказах, наявних в матеріалах справи, а лише на власному тлумаченні заявником норм матеріального та процесуального права, та не можуть бути підставою для скасування ухвали суду.
 
Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
 
За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку, що ухвала суду першої інстанції постановлена із додержанням вимог закону і не може бути скасована з підстав, що викладені в апеляційній скарзі.
 
Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381, 382, 389 ЦПК України, суд, -
 
 п о с т а н о в и в :
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , залишити без задоволення.
Ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 03 листопада 2020 року залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.
 
Повний текст постанови складено 01 квітня 2021 року.

Головуючий:                                                                     Кашперська Т.Ц.
            
Судді:                                                                                 Фінагеєв В.О.   
 
                                                                                            Яворський М.А.