Справа № 431/7194/18 
Провадження № 22-ц/810/306/21 

ЛУГАНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
                                                                                                                                
20 травня 2021 року м. Сєвєродонецьк

Луганський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах: 
головуючого - Лозко Ю.П.,
суддів: Коновалової В.А., Луганської В.М.,
за участю секретаря судового засідання – Сінько А.І.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в залі судових засідань Луганського апеляційного суду в порядку спрощеного провадження
апеляційну скаргу ОСОБА_1 
на рішення Старобільського районного суду Луганської області від 26 червня 2019 року ухваленого судом у складі судді Колядова В. Ю. в приміщенні того ж суду
у справі про стягнення аліментів на повнолітнього сина, який продовжує навчання,
учасники справи:
позивач – ОСОБА_2 
відповідач – ОСОБА_1 

встановив:

       У грудні 2018 року позивач  ОСОБА_2 звернувся до суду з вказаним вище позовом, в якому просив стягнути з відповідача  ОСОБА_1 на його користь аліменти на своє утримання в розмірі 1/6 частини всіх видів його заробітку (доходу), щомісячно, до досягнення ним 23 – річного віку за умови продовження навчання.
Позовні вимоги мотивовані тим, що відповідач є батьком позивача, який є студентом 3 курсу Московського політехнічного університету денної форми навчання, і потребує матеріальної допомоги, проте відповідач у добровільному порядку не надає позивачу цієї допомоги у зв`язку із продовженням навчання, хоча має таку можливість, оскільки є працездатною особою, працює, інших утриманців не має. Позивач отримує стипендію у розмірі 6 000,00 російських рублів, що за офіційним курсом НБУ станом на 20 грудня 2018 року складає близько 1 465,81 гривень, що не є достатнім на період навчання.
Рішенням Старобільського районного суду Луганської області від 26 червня 2019 року позов задоволено.
Не погодившись з вказаним рішенням суду першої інстанції відповідач звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, помилковість висновків суду про наявність підстав для задоволення позову, також зазначає, що позивач є іноземним елементом, тому дана справа не підсудна судам України, і просить оскаржуване рішення суду скасувати, провадження у справі закрити.
У відзиві на апеляційну скаргу, представник позивача – адвокат Полупанова О.О. просить залишити оскаржуване рішення без змін, а апеляційну скаргу без задоволення, посилаючись на необґрунтованість доводів скарги відповідача та законність рішення суду першої інстанції.
Постановою Луганського апеляційного суду від 24 жовтня 2020 року, рішення Старобільського районного суду Луганської області від 26 червня 2019 року скасовано, провадження у справі на підставі п.1.ч.1 ст. 255 ЦПК України закрито.
Постановою Верховного Суду від 03 березня 20201 року, постанову Луганського апеляційного суду від 24 жовтня 2020 року скасовано, справу направлено до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду.
Заслухавши суддю-доповідача, доводи та пояснення відповідача за апеляційною скаргою, пояснення представника позивача - адвоката Полупанової О.О., перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги, обговоривши її доводи, колегія суддів вважає скаргу такою, що підлягає задоволенню, з огляду на таке.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд виходив з доведеності підстав позову та вимог позивача, який продовжує навчання у зв`язку з чим потребує матеріальної допомоги, а відповідач має можливість надавати таку допомогу до досягнення сином 23 років, оскільки є працездатним, працює, отримує стабільний заробіток, а перебування на його утриманні непрацездатних батьків не позбавляє його обов`язку надавати допомогу повнолітньому сину, який продовжує навчання. 
Колегія суддів вважає, вказаний висновок суду є помилковим, виходячи з такого.
Як вбачається з матеріалів справи, позивач  ОСОБА_2 є громадянином Узбекистану, постійно проживає у м. Москві РФ, після досягнення повноліття продовжує навчання, і на час звернення до суду з даним позовом навчався на 3 курсі Московського політехнічного університету денної форми навчання.
Відповідач ОСОБА_1 є громадянином України, постійно проживає на території України.
У міжнародному праві категорія «підсудність» застосовується для визначення розподілу як компетенції між судами існуючої в державі системи розгляду цивільних справ, так і компетенції судів щодо вирішення справ з іноземним елементом, тобто міжнародної підсудності.
Отже, на цивільні справи з іноземним елементом поширюються як загальні, так і спеціальні правила підсудності ( ст.3, ст. 497 ЦПК України).
Позови  до  фізичної  особи пред`являються в суд за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її проживання або перебування, якщо інше не передбачено законом (ч.1 ст. 20 ЦПК України).
Закон України «Про міжнародне приватне право» встановлює порядок урегулювання приватно - правових відносин, які хоча б через один зі своїх елементів пов`язані з одним або кількома правопорядками, іншими, ніж український правопорядок, зокрема, визначає підсудність судам України справ   з іноземним елементом.
Згідно з частиною першою статті 75 Закону України «Про міжнародне приватне право» підсудність судам України справ з іноземним елементом визначається на момент відкриття провадження у справі, незважаючи на те, що в ході провадження у справі підстави для такої підсудності відпали або змінилися, крім випадків, передбачених у статті 76 цього Закону.
Суди можуть приймати до свого провадження і розглядати будь-які справи   з іноземним елементом у таких випадках, зокрема, якщо на території України відповідач у справі має місце проживання або місцезнаходження (пункт 2 частини першої статті 76 Закону України «Про міжнародне приватне право»).
Між Україною та Республікою Узбекистан 19 лютого 1998 року підписано Договір про правову допомогу та правові відносини у цивільних та сімейних справах, ратифікований Верховною Радою України Законом № 238-XIV від 05 листопада 1998 року,  який набрав чинності 19 червня 1999 року (далі - Договір).
Відповідно до частини першої статті 20 частини першої розділу ІІ Договору, якщо в  частинах  II-V цього розділу не встановлено інше, позови до осіб,  які мають місце проживання на території однієї з Договірних Сторін, пред`являються незалежно від їхнього громадянства в суди цієї Договірної Сторони, а позови до юридичних осіб пред`являються в суди Договірної Сторони, на території якої знаходиться орган управління юридичної особи.
Таким чином, доводи апеляційної скарги про наявність підстав для закриття провадження у справі є необґрунтованими. 
Разом з цим, поза увагою суду першої інстанції залишилось те, що позивач, як повнолітній син, який продовжує навчання звернувся до суду з вказаним позовом до відповідача про стягнення аліментів на своє утримання до досягнення 23 років за умови продовження навчання. 
За статтею 32, вказаного вище Договору, правовідносини   між   батьками   та  дітьми визначаються законодавством Договірної Сторони,  на території якої  вони  мають спільне місце проживання. Якщо  місце  проживання  будь-якого  з  батьків  та  дітей знаходиться   на   території   другої   Договірної   Сторони,   то правовідносини між  ними  визначаються  законодавством  Договірної Сторони, громадянином якої є дитина. Правовідносини між позашлюбною дитиною  та  її  матір`ю і батьком визначаються законодавством Договірної Сторони, громадянином якої є дитина. У справах  про  стягнення  аліментів  з повнолітніх дітей застосовується законодавство Договірної Сторони, на території якої є місце проживання особи, яка претендує на отримання аліментів. У справах про правовідносини між батьками і дітьми компетентним є суд Договірної Сторони, законодавство якої підлягає застосуванню відповідно до пунктів 1, 2, 3 і 4 цієї статті. 
Отже, наведена стаття Договору врегульовує норми матеріального права, які застосовуються до спірних правовідносин у цих категоріях справ.
До правовідносин сторін підлягає застосуванню законодавство Республіки Узбекистан. 
Проте, законодавство Республіки Узбекистан не передбачає стягнення аліментів на повнолітніх дітей до досягнення ними 23 років, що є підставою для відмови в задоволенні позову ОСОБА_2 .
За таких обставин, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, а рішення суду слід скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову в задоволенні позову, з наведених вище підстав.
Керуючись ст. ст. 367, 374, 376 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Старобільського районного суду Луганської області від 26 червня 2019 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.
Відмовити в задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів  на повнолітнього сина, який продовжує навчання.
Постанова Луганського апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту.
Дата складення повної постанови – 24 травня 2021 року. 

Головуючий                                                                                         Ю.П. Лозко 

Судді:                 В.А. Коновалова

              В.М. Луганська