Справа № 161/12446/20 	Головуючий у 1 інстанції: Лесик В. О. 	
Провадження № 22-ц/802/614/21  Категорія: 68 	  Доповідач: Бовчалюк  З. А.	

ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
       
11 травня 2021 року                                                  місто Луцьк
               
Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - судді Бовчалюк З.А.,   
суддів - Карпук А.К., Шевчук Л.Я.,
з участю секретаря судового засідання Концевич Я.О.,
представника позивача ОСОБА_1 ,
представника відповідача ОСОБА_2 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про поділ спільного майна подружжя, за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_3 на рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 28 січня 2021 року,

                                     В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_4 про поділ майна подружжя.
В обґрунтування заявленого позову зазначила, що з відповідачем по справі перебувала в зареєстрованому шлюбу з 08 липня 2014 року, який було розірвано рішенням суду 17 березня 2016 року. ІНФОРМАЦІЯ_1 від даного шлюбу народився син ОСОБА_5 .
В період шлюбу до фактичного припинення шлюбних відносин та ведення спільного господарства для потреб сім`ї вирішили придбати земельну ділянку. З цією метою восени 2014 року відповідач ОСОБА_4 передав ОСОБА_6 7000 доларів США за належну їй земельну ділянку з недобудованим дачним будинком, що знаходиться в селі Промінь Луцького району Волинської області, а ОСОБА_6 в свою чергу передала їм правовстановлюючі документи на вказане нерухоме майно. Тоді між ними була домовленість, що договір купівлі-продажу буде юридично оформлено пізніше.
Однак після розірвання шлюбу відповідач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_6 про повернення йому грошових коштів, які передав останній за вказане майно.
Рішенням Луцького міськрайонного суду від 20.09.2017 року, яке залишено без змін постановою Верховного суду від 03.10.2018 року позов ОСОБА_4 було задоволено та стягнуто з ОСОБА_6 на його користь 182910 гривень.
На даний час вказане рішення суду перебуває на виконанні у Луцькому районному відділі Державної виконавчої служби.
Вважає, що кошти, які були передані ОСОБА_6 ОСОБА_4 на придбання вказаного нерухомого майна, є їх спільними коштами, а тому вона вправі вимагати повернення їй половини цих коштів.
Просила суд ухвалити рішення яким провести поділ спільного майна подружжя, а саме грошових коштів – 182910 гривні, які стягуються з ОСОБА_6 на виконання рішення суду від 20.09.2017 року, виділивши їй 1/2 частину цих коштів, тобто 91455 гривень.
Рішенням Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 28 січня 2021 року в задоволені позову в даній справі відмовлено.
В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_3 просить рішення суду першої інстанції скасувати у зв`язку з неповним з`ясуванням всіх обставин, що мають значення для справи, невідповідністю висновків суду фактичним обставинам справи та порушенням норм матеріального та процесуального права та ухвалити нове судове рішення, яким її позовні вимоги задовольнити.
Заслухавши представника позивача, представника відповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи скарги, законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення, а рішення суду першої інстанції - до скасування з ухваленням нового судового рішення про задоволення позову.
Судом першої інстанції встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 08.07.2014 року по 17.03.2016 року. Рішенням Ківерцівського районного суду Волинської області від 17.03.2016 року шлюб між сторонами розірвано. Від спільного подружнього життя у подружжя ІНФОРМАЦІЯ_2 народився син ОСОБА_5 .
Письмовою розпискою ОСОБА_6 від 04.10.2016 року остання підтвердила, що приблизно восени 2014 року вона отримала від ОСОБА_4 грошові кошти в сумі 7000 доларів США за продаж земельної ділянки з будинком, що знаходиться за адресою с. Промінь та належали їй. ОСОБА_4 вона передала документи, а переоформлення домовились зробити пізніше.
Рішенням Луцького міськрайонного суду від 20.09.2017 року позов ОСОБА_4 до ОСОБА_6 задоволено та ухвалено стягнути безпідставно набуті кошти в сумі 182910 гривень, як еквівалент 7000 доларів США, що були отриманні ОСОБА_6 відповідно до розписки від 04.10.2016 року за продаж земельної ділянки з будинком, що знаходиться в с. Промінь Луцького району.
Постановою Верховного суду від 03.10.2018 року згадане рішення Луцького міськрайонного суду залишено без змін.
Виконавчим провадженням, яке перебуває у Луцькому районному відділі державної виконавчої служби підтверджено, що станом на 23.11.20 року залишок боргу ОСОБА_6 перед ОСОБА_4 ставить 55770.40 гривень.
Звертаючись до суду з даним позовом ОСОБА_3 вказує, що спірні кошти, які були передані за договором позики відповідачем ОСОБА_6 у 2014 році, є їх спільною сумісною власністю подружжя оскільки були надані її батьками для їхньої з відповідачем сім`ї,з метою  купівлі земельної ділянки, а відтак їй належить 1/2 частина  цих коштів, яка становить 91455 гривень.
Заперечуючи позов, представник відповідача з цих підстав ствердила, що кошти в сумі 7000 доларів США є особистою власністю відповідача. Ці кошти були отримання ним від матері після продажу нею успадкованого майна.
Майнові відносини, які складаються між подружжям урегульовано у нормах СК України.
Відповідно до статті 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований в органі державної реєстрації актів цивільного стану.
У сімейному законодавстві передбачено два режими власності подружжя - особиста приватна власність дружини, чоловіка, тобто кожного з подружжя, та спільна сумісна власність подружжя.
Правові підстави визнання майна особистою приватною власністю дружини, чоловіка закріплені у статті 57 СК України.
Згідно зі статтею 57 СК України у редакції на час укладення сторонами шлюбу особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу,але за кошти, які належали їй, йому особисто.
Наведене дає правову можливість визнати майно не спільною, а особистою власністю, якщо воно набуто подружжям під час перебування у зареєстрованому шлюбі, проте за особисті кошти, за умови доведення обставин, необхідних для спростування презумпції спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, тим з подружжя, який її спростовує.
У статті 60 СК України зазначено підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Також вказано, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (частина перша статті 61 СК України).
За загальним правилом майно, набуте одним з подружжя до шлюбу, є його особистою приватною власністю, як і доходи, які воно приносить, тоді як спільною сумісною власністю подружжя є майно, набуте під час шлюбу.
Згідно зі статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Тобто статтею 60 СК України встановлено презумцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, хто її спростовує.
Відповідний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 квітня 2019 року у справі № 339/116/16-ц, провадження № 61-15462св18.
Згідно зі статтями 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Статтею 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.
Суд першої інстанції відмовляючи в задоволені позову, посилався на те, що позивачем на підтвердження своїх позовних вимог не надано  належних доказів, а сам факт її тверджень про спільну сумісну власність в даному конкретному випадку  на переконання суду не може  бути достатньо правовою підставою для задоволення позову .
При цьому відмовляючи в задоволені позову суд не навів належних та беззаперечних доказів належності спірних коштів відповідачу на праві особистої власності, при тому, що ОСОБА_4 в період розпорядження цих коштів перебував у зареєстрованому шлюбі.
Заперечуючи заявлені вимоги, відповідач стверджував, що спірні кошти були надані в його особисту власність його матір`ю, яка дані кошти отримала від реалізації особистого майна. На підтвердження таких пояснень відповідач надав нотаріально засвідчений договір купівлі-продажу земельної ділянки від 26 вересня 2014 року  у відповідності з яким ОСОБА_7 (мати відповідача) продала земельну ділянку 0,1244 гектара, як знаходиться в с. Будище Ковельського району Волинської області та Договір купівлі-продажу будинку від 26.09.2014 року  відповідно до якого ОСОБА_7 продала будівлю та споруди третій особі. 
Згадані договори не можуть вважатись беззаперечним доказом, передачі в особисту власність відповідача коштів, отриманих від реалізації його матір`ю майна.
За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що відповідач не надав  будь-яких належних доказів того, що грошові кошти, які є предметом даної цивільної справи є його особистою власністю.
Презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, хто її спростовує.
В даному випадку тягар доказуванню покладається на відповідача, який в свою чергу не спростував належними доказами презумпцію спільного права власності подружжя на кошти в розмірі 182910 гривень.         
Відповідно до п.3 ч.1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи.
Оскільки рішення суду  ухвалене з порушенням норм матеріального права та при неповному з`ясуванні всіх обставин справи, то його слід скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позов ОСОБА_3 задовольнити.
Керуючись ст.ст. 374 ч.1 п.2, 376 ч.1 п.3 383, 384, 389-391 ЦПК України, суд

                                        У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_3 задовольнити.
Рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 28 січня 2021 року скасувати та ухвалити  нове судове рішення.
Позов задовольнити.
Визнати грошові кошти в сумі 182910 (сто вісімдесят дві тисячі дев`ятсот десять) гривень об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Стягнути з ОСОБА_4 в користь ОСОБА_3 1/2 частину спільного сумісного майна  (коштів) в розмірі 91455 гривень (дев`яносто одну тисячу чотириста п`ятдесят п`ять) гривень.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий

Судді: