Справа № 344/9828/16-ц 
Провадження № 22-ц/4808/891/21 
Головуючий у 1 інстанції Шамотайло О. В. 
Суддя-доповідач Бойчук 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
16 червня 2021 року м. Івано-Франківськ
Івано-Франківський апеляційний суд в складі:
                       головуючого                Бойчука І.В.,
                       суддів                        Мелінишин Г.П., Фединяка В.Д.,
                       секретаря                Мельник О.В.,
                       з участю                 ОСОБА_1 та представників сторін,
розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про припинення (розірвання) договору піднайму, виселення та зняття з реєстраційного обліку за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Івано-Франківського міського суду від 29 березня 2021 року під головуванням судді Шамотайла О.В. у м. Івано-Франківську,
в с т а н о в и в:
ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням та зняття з місця реєстрації. 
Позов мотивував тим, що він є власником квартири згідно до свідоцтва про право на спадщину. У вказаній квартирі зареєстрований також і відповідач, яка була зареєстрована з дозволу власника. Відповідно до тверджень позивача витрат по оплаті комунальних послуг не несе, однак реєстрація місця проживання залишається за даною адресою.
Як вбачається із поданої до суду позовної заяви на думку позивача, відповідач втратив інтерес до даного житлового приміщення як до свого постійного проживання. Крім того, реєстрація відповідача у даній квартирі тягне за собою понаднормові витрати по оплаті житлово-комунальних послуг, які ж відповідач не оплачує.
Враховуючи те, що позивач не має можливості належним чином здійснювати своє право власності та користування квартирою у зв`язку із реєстрацією в ній відповідача, він звертається до суду з даним позовом, в якому просить суд визнати відповідача таким, що втратили право користування спірним жилим приміщенням.
Рішенням Івано-Франківського міського суду від 29 березня 2021 року відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_1 .
ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу на рішення суду першої інстанції, в якій зазначає, що суд не з`ясував повно і всебічно обставини на які посилався позивач на підставі своїх вимог.
Суд помилково встановив, що в спірній квартирі окрім позивача на даний час зареєстрований і відповідач, що підтверджується судовим запитом.
З таким висновком суду апелянт не погоджується, оскільки в матеріалах справи наявна Довідка з КП Муніципальна інвестиційна управляюча компанія за № 02-02|3364 від 21.11.2016 видана ОСОБА_1 , згідно якої він зареєстрований і проживає за адресою АДРЕСА_1 , а згідно картки реєстрації особи за даними Муніципального реєстру Івано-Франківської міської ради Тіхонова Л.В. 17.08.2017 знята з реєстрації місця проживання в спірній квартирі АДРЕСА_2 . Проте, суд доводить всупереч дійсності, що відповідач, відповідно до судового запиту, зареєстрована в квартирі позивача. Даний запит до адресно-довідкового бюро про реєстрацію осіб був зробленим судом за його ініціативою і без доведення цього навіть до відома сторін.
Апелянт вважає, що дані адресно-довідкової служби не є офіційними даними так як ці дані датовані листопадом 2019 року і тому не можуть бути належним доказом.
Відповідачка, отримавши інше житло для постійного проживання з належними умовами, ні особисто, ні через свого представника в суді не виразила згоду на добровільне виселення із квартири позивача.
Однак суд, виходячи з вище наведених обставин прийшов до висновку, що відповідач не має змоги чинити перешкоди позивачу в користуванні квартирою, однак суд не вказав те, що не зникла перешкода у позивача вільно розпоряджатися квартирою.
Апелянт не погоджується з твердженням суду про те , що доказів наявності іншого житла у відповідача крім спірної квартири суду не представлено. Оскільки, таке спростовується листом Івано-Франківського територіального центру соціального обслуговування від 05.02.2021р. № 55|01-17.
Вважає, що суд помилково обґрунтовує відмову в задоволенні позову зсилаючись на ч.2 ст. 405 ЦК України, оскільки дана стаття ЦК України регулює відносини члена сім`ї та власника житла. ОСОБА_2 не є членом сім`ї ОСОБА_1 .
Відповідач була членом сім`ї попереднього власника даної квартири, який помер. Однак членом сім`ї нового власника в даному випадку відповідач не стала.
Апелянт зазначає, що за житлово-комунальні послуги відповідачка не сплачує більше року. Станом на 01.04.2021 року борг за житлово-комунальні послуги склав 12 577 грн.
Згідно з повідомлення Івано-Франківського територіального центру соціального обслуговування від 05.02.2021 року ОСОБА_2 , за особистою заявою поселена на постійне місце проживання вданому центрі і перебуває на державному утриманні.
Отже, право користування житловим приміщенням по АДРЕСА_3 відповідачу може бути припинене судом за наявності вище наведених обставин, які мають істотне значення.
Просить рішення суду першої інстанції скасувати, ухвалити нове рішення яким позов задовольнити.
ОСОБА_2 правом на подання відзиву не скористалася.
Вислухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_1 та його представника, пояснення представника ОСОБА_2 , перевіривши матеріали справи, суд приходить до висновку про часткове задоволення апеляційної скарги з наступних підстав.
Судом встановлено, що спірним жилим приміщенням є квартира АДРЕСА_2 .
Позивач ОСОБА_1  є власником однокімнатної квартири АДРЕСА_2 згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 20 травня 2016 року в порядку спадкування як спадкоємець першої черги після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 батька ОСОБА_3 .
За життя спадкодавець ОСОБА_3 дав згоду на реєстрацію ОСОБА_2 у належній йому на праві власності квартирі АДРЕСА_2 .
На час звернення позивача до суду з цим позовом у спірній квартирі, окрім позивача ОСОБА_4 . В залишалася бути зареєстрованою у спірній квартирі, що стверджується даними органу реєстрації (а.с.32, 244 т.1). За твердженням позивача метою реєстрації ОСОБА_2 у якості піднаймача в спірній квартирі було надання допомоги власнику (готування їжі, прибирання тощо).
Рішенням Івано-Франківського міського суду від 24 червня 2015 року, що набрало законної сили 24 липня 2015 року, встановлено факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу ОСОБА_2 та ОСОБА_3 з грудня 2004 року до дня його смерті – ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 77-80).
Згідно довідки про склад сім`ї позивача він проживає у однокімнатній квартирі по АДРЕСА_1 з членами його сім`ї (а.с. 53 т.1).
За змістом ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України свідчить, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права.
Судом було задоволено вказаний позов 24.05.2017, а 11.07.2017 рішення суду першої інстанції залишено без змін апеляційним судом. Верховний Суд при розгляді касаційної скарги ОСОБА_2 у цій справі скасував судові рішення з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції і звернув увагу на предмет пропорційності такого втручання у право на житло.
З обставин справи, встановлених судом першої та апеляційної інстанцій убачається, що правовідносини, які виникли між сторонами, випливають з договору піднайму на право проживання відповідача у квартирі АДРЕСА_2 , власником якої на час розгляду справи є позивач.
Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.
За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Згідно ч.1 ст. 109 ЖК Української РСР виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Допускається виселення в адміністративному порядку з санкції прокурора лише осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення або проживають у будинках, що загрожують обвалом.
Відповідно до статті 99 ЖК Української РСР піднаймачі і тимчасові жильці самостійного права на займане жиле приміщення не набувають незалежно від тривалості проживання. У разі припинення дії договору найму жилого приміщення одночасно припиняється і дія договору піднайму. Піднаймач і члени його сім`ї, а також тимчасові жильці зобов`язані негайно звільнити займане жиле приміщення. У разі відмовлення вони підлягають виселенню в судовому порядку, а з будинків, що загрожують обвалом, – в адміністративному порядку. Виселення провадиться без надання іншого жилого приміщення. 
Судом першої та апеляційної інстанції встановлено, що ОСОБА_2 вселилася у спірну квартиру в установленому законом порядку і зареєстрована у ній з 25.02.2008 року за договором піднайму та за згодою на той час власника майна ОСОБА_3 , який за життя не ставив питання щодо виселення відповідача.
Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» (далі - ЄСПЛ) на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику ЄСПЛ як джерело права.
Відповідно до статті 1 першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики ЄСПЛ під майном також розуміються майнові права.
Згідно із статтею 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції.
Поняття «житло» не обмежується приміщеннями, яке законно займають або законно створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення ЄСПЛ від 18 листопада 2004 року в справі «Прокопович проти Росії», заява № 58255/00, пункт 36). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення ЄСПЛ від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», заява № 19009/04, пункт 50).
Виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до житла передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену у пункті 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Відповідність останньому критерію визначається з урахуванням того, чи існує нагальна суспільна необхідність для застосування такого обмеження права та чи буде втручання у це право пропорційним переслідуваній легітимній меті.
Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене. Особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції.
Неврахування національними судами принципу пропорційності у справах про виселення особи з житла є підставою для висновку про порушення стосовно такої особи статті 8 Конвенції. Тому врахування пропорційності, яке є принципом цивільного судочинства (пункт 6 частини третьої статті 2, стаття 11 ЦПК України), забезпечує розумний баланс між інтересами позивача і відповідача.
З огляду на вищенаведене, колегія суддів вважає, що у даній справі не доведені вимоги позивача до ОСОБА_2 про припинення (розірвання) договору піднайму, виселення та зняття з реєстраційного обліку і саме у їх задоволенні слід відмовити, оскільки при виселенні та позбавленні житла відповідача порушується принцип пропорційності. З урахуванням того, що відповідач не має іншого житла і на законних підставах вселилася у спірне житло, тому у випадку її виселення не може бути дотримано розумний баланс між інтересами позивача, який бажає її виселення та інтересами самого відповідача, яка не може бути позбавлена права на користування і проживання у спірному житловому приміщенні. 
Колегія суддів апеляційного суду зазначає, що судом першої інстанції після скасування Верховним Судом попередніх рішень та нового розгляду справи відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про втрату права на користування житловим приміщенням відповідно до вимог ч. 2 ст. 405 ЦК України та у зв`язку з встановленням таких обставин про зняття відповідача з реєстрації. Однак позивачем таких вимог у суді не заявлялося, тому рішення постановлене судом з порушенням норм матеріального і процесуального права.
У цій справі не доведені вимоги позивача до ОСОБА_2 про припинення (розірвання) договору піднайму, тому відсутні підстави для застосування положень ст. 99 ЖК Української РСР щодо негайного звільнення займаного жилого приміщення та визнання відповідача такою, що підлягає виселенню в судовому порядку. 
З цих підстав не підлягає до задоволення вимога позивача про зобов`язання відповідача подати в місячний термін з часу набрання рішення суду законної сили необхідні документи в Управління міграційної служби на зняття її з реєстраційного обліку в спірній квартирі. 
Доводи апелянта про те, що ОСОБА_2 знята з реєстрації місця проживання в спірній квартирі спростовуються матеріалами справи.
Розглядаючи справу по суті судом встановлено, що з 27.03.2020 відповідач перебуває на державному утриманні на безкоштовній основі на обслуговуванні Івано-Франківського територіального центру соціального обслуговування і потребує стороннього догляду. Доводи апелянта про те, що це є її постійним житлом не можуть братися до уваги, оскільки поміщення відповідача у такий центр на лікування з призначенням їй утримання не є житлом у розумінні житлового законодавства що ставить до жилого приміщення.
Інші доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують та не впливають на правильність ухваленого у справі рішення.
Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставою для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Враховуючи положення ст. 376 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку про скасування оскаржуваного рішення суду та ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про припинення (розірвання) договору піднайму, виселення та зняття з реєстраційного обліку з підстав, викладених у мотивувальній частині цієї постанови. 
Керуючись ст. 374, 376, 381-384, 390 ЦПК України, суд
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Івано-Франківського міського суду від 29 березня 2021 року скасувати. 
Ухвалити нове рішення. Відмовити у задоволенні позову  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про припинення (розірвання) договору піднайму, виселення та зняття з реєстраційного обліку.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.
Повний текст постанови складено 22 червня 2021 року.

Судді:                                                                І.В. Бойчук
                                                                               Г.П. Мелінишин
                                                                               В.Д. Фединяк