УКРАЇНА
ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________________________________________
                                                                               Справа № 686/18233/20
Провадження № 22-ц/4820/726/21

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

14 червня 2021 року м. Хмельницький
Хмельницький апеляційний суд у складі
 
колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
П`єнти І.В. (суддя-доповідач), Корніюк А.П., Талалай О.І.
секретар судового засідання Садік Н.Д. 
за участю: представника позивача ОСОБА_1 , відповідача ОСОБА_2 та його представника ОСОБА_3 

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу № 686/18233/20 за позовом  ОСОБА_4 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Автостел Трейд», ОСОБА_5 , ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, – Регіональний сервісний центр МВС в м. Києві, про визнання правочинів недійсними та витребування майна з чужого незаконного володіння, за апеляційною скаргою ОСОБА_4 , яка подана його представником  ОСОБА_1 , на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 15 лютого 2021 року (суддя Продан Б.Г.).
Заслухавши доповідача, пояснення учасника справи та представників учасників справи, перевіривши матеріали справи, ознайомившись з доводами апеляційної скарги, суд

в с т а н о в и в:
У липні 2020 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ТОВ «Автостел Трейд», ОСОБА_5 , ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, – Регіональний сервісний центр МВС в м. Києві, про визнання правочинів недійсними та витребування майна з чужого незаконного володіння.
В обґрунтування позову зазначав, що 25.08.2011 зареєстрував на праві власності автомобіль чорного кольору марки Toyota Land Cruiser, 2011 року випуску, номерний знак НОМЕР_1 VIN № (кузова, шасі) НОМЕР_2 , про що було видано відповідне свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_3 .
29.12.2018 ОСОБА_6 та ОСОБА_7 шляхом обману під приводом підготовки до надання послуги обміну з доплатою старого авто на нове, отримали належний позивачу транспортний засіб для його оцінки. 
Вказував, що в подальшому грошові кошти за транспортний засіб йому не виплатили та не повернули вказаний вище автомобіль.
Зазначав, що 03.01.2019 на підставі підробленого договору комісії № 7627/19/000586 від 03.01.2019, комісіонер-ТОВ «Автостел Трейд», уклав з ОСОБА_5 договір купівлі-продажу автомобіля марки Toyota land Cruiser, 2011 року випуску, номерний знак НОМЕР_1 .
Посилався на те, що 05.04.2019 між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 було укладено договір купівлі-продажу вказаного вище автомобіля. Отже, як вказував позивач, 05.04.2019 автомобіль марки Toyota land Cruiser, 2011 року випуску, номерний знак НОМЕР_1 знову було перереєстровано на ОСОБА_2 .
Зважаючи на те, що автомобіль вибув із власності позивача поза його волею, що підтверджується висновком експертизи, за яким договір комісії та Акт технічного огляду тз від його імені на розпорядження майном були підписані не ним, вважає, що зазначені позовні вимоги є належним способом захисту його прав.
Звертаючись до суду з позовом, позивач просив визнати недійсними договір комісії від 03.01.2019 № 7627/19/000586, укладений між ОСОБА_4 та ТОВ «Автостел Трейд», договір купівлі-продажу транспортного засобу від 03.01.2019 № 8047/2019/1397842, укладений між ТОВ «Автостел Трейд» та ОСОБА_5 , та витребувати у ОСОБА_2 транспортний засіб Toyota land Cruiser, 2011 року випуску, чорного кольору, VIN № (кузова, шасі) НОМЕР_2 з чужого незаконного володіння та ключ до нього.
Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 15 лютого 2021 року позовну заяву залишено без задоволення.
Не погоджуючись з вказаним вище рішенням суду, ОСОБА_4 через свого представника ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позовних вимог. Вважає оскаржуване рішення суду незаконним та необґрунтованим. Вказує, що судом не розглянута та не вирішена позовна вимога про витребування автомобіля; судом встановлено факт вибуття автомобіля з власності позивача без його волевиявлення, проте не застосовано положення ст. 388 ЦК України, які підлягають застосуванню до спірних правовідносин; суд не врахував правові позиції щодо застосування норм права висловлені ВС (ВП) у постанові від 04.07.2018 у справі № 653/1096/16, постанові від 16.02.2020 у справі № 910/2861/18 та постанові від 22.01.2020 у справі № 910/1809/18; висновок про відмову у позові з підстав обрання неефективного способу захисту є необґрунтованим і передчасним, ґрунтується на помилковому застосуванні до спірних правовідносин правової позиції ВС висловленої у постанові від 16.06.2020 по справі № 145/2047/16-ц.
В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 підтримав апеляційну скаргу.
Відповідач ОСОБА_2 та його представник ОСОБА_3 в судовому засіданні просили апеляційну скаргу залишити без задоволення.
Інші учасники справи в судове засідання не з`явились, про день, місце і час слухання справи повідомлені належним чином.
Колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.
Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.
Частинами 1, 2, 5 статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону оскаржуване рішення суду в частині вирішення позовних вимог про витребування рухомого майна не відповідає.
Відмовляючи в задоволенні позовних вимог про витребування автомобіля, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем обрано неефективний спосіб захисту порушеного права, порушені права позивача підлягають захисту шляхом подачі ним негаторного позову про повернення транспортного засобу.
Проте, суд дійшов такого висновку при неправильному застосуванні норм матеріального права.
Суд першої інстанції правильно встановив, що позивачем ОСОБА_4 25.08.2011 зареєстровано право власності на транспортний засіб Toyota Land Cruiser 200 4.5D Універсал-В, 2011 року випуску, номерний знак НОМЕР_1 , чорного кольору, VIN № (кузова, шасі) НОМЕР_2 . Про що було видано відповідне свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_3 .
Згідно з договором комісії № 7627/19/000586 від 03.01.2019, укладеного між ТОВ «Автостел Трейд» (комісіонер) та ОСОБА_4 (комітент), предметом цього договору є укладення комісіонером за дорученням і за рахунок комітента в його інтересах один або декілька правочинів щодо продажу транспортного засобу Toyota Land Cruiser 200 4.5D Універсал-В, 2011 року випуску, номерний знак НОМЕР_1 , за ціною 775 149,96 грн (а.с. 43-44 т. 1).
Відповідно до висновку експерта Київського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру № 17-3/31 від 04.03.2020, за наслідками проведеної в рамках кримінального провадження судової почеркознавчої експертизи, встановлено, що підпис від імені ОСОБА_4 в графі «Комітент» в договорі комісії № 7627/19/000586 від 03.01.2019, виконаний не ОСОБА_4 , а іншою особою. Підпис від імені ОСОБА_4 в акті технічного стану транспортного засобу або його складової частини, що має ідентифікаційний номер № 7627/19/000586 від 03.01.2019, в графі «комітент (довірена особа)», виконаний не ОСОБА_4 , а іншою особою (а.с. 131-143 т. 1).
03.01.2019 на підставі вказаного договору комісії № 7627/19/000586, ТОВ «Автостел Трейд» уклав з ОСОБА_5 договір купівлі-продажу зазначеного транспортного засобу (а.с. 45-46 т. 1).
05.04.2019 за договором купівлі-продажу від № 8047/2019/1397842 ОСОБА_8 , в інтересах якої діяв ОСОБА_9 , продала спірний транспортний засіб ОСОБА_2 (а.с. 48-50 т. 1).
За ОСОБА_2 зареєстровано право власності на транспортний засіб Toyota Land Cruiser 200 4.5D Універсал-В, 2011 року випуску. 
Після останньої реєстрації відбулась зміна номерного знаку автомобіля на НОМЕР_4 та реєстраційного свідоцтва на НОМЕР_5 .
Згідно з частиною першою статті 15, частини першої статті 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18 (провадження № 12-204гс19) від 04 вересня 2018 року вказано, що «ефективний спосіб захисту прав повинен забезпечити поновлення порушеного права, а в разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування, тобто такий захист повинен бути повним та забезпечувати таким чином мету здійснення правосуддя та принцип процесуальної економії (забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту)».
Згідно із частиною першою статті 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін (частина четверта цієї ж статті).
У статті 203 ЦК України визначено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.
Згідно із частиною другою статті 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22.01.2020 у справі № 674/461/16-ц (провадження № 61-34764св18) зроблено висновок, що «підпис є обов`язковим реквізитом правочину, вчиненого в письмовій формі. Наявність підпису підтверджує намір та волю й фіксує волевиявлення учасника (-ів) правочину, забезпечує їх ідентифікацію та цілісність документу, в якому втілюється правочин. Внаслідок цього підписання правочину здійснюється стороною (сторонами) або уповноваженими особами».
За змістом статті 208 ЦК України, у письмовій формі належить вчиняти: правочини між фізичною та юридичною особою, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу.
Відповідно до частини першої статті 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (провадження № 14-499цс19) зроблено висновок, що «правочин, який не вчинено (договір, який не укладено), не може бути визнаний недійсним. Наслідки недійсності правочину також не застосовуються до правочину, який не вчинено. Велика Палата Верховного Суду звертає увагу на те, що такий спосіб захисту, як визнання правочину неукладеним, не є способом захисту прав та інтересів, установленим законом.
Відповідно до статті 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Зазначена норма кореспондує частинам другій, третій статті 215 ЦК України, висвітлює різницю між нікчемним і оспорюваним правочином і не застосовується до правочинів, які не відбулися, бо є невчиненими. Разом із тим Велика Палата Верховного Суду констатує, що у випадку оспорювання самого факту укладення правочину, такий факт може бути спростований не шляхом подання окремого позову про недійсність правочину, а під час вирішення спору про захист права, яке позивач вважає порушеним шляхом викладення відповідного висновку про неукладеність спірних договорів у мотивувальній частині судового рішення».
З врахуванням вказаних норм права, суд першої інстанції правильно констатував, що позивач ОСОБА_4 оспорюваний договір комісії не підписував, тому такий договір не є укладеним, а тому обґрунтовано відмовив у задоволенні позову про визнання його недійсним з підстав обрання позивачем неефективного способу захисту.
Доводи апеляційної скарги не містять посилання на докази, які б спростовували висновки суду в цій частині і впливали на їх законність
Відповідно до статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Згідно з закріпленим у статті 387 ЦК України загальним правилом, власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно без відповідної правової підстави заволоділа ним.
Статтею 330 ЦК України встановлено, що у разі, якщо майно відчужене особою, яка не має на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.
Якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом (стаття 388 ЦК України).
Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору.
Разом з тим, суд першої інстанції, встановивши, що вибуття автомобіля Toyota Land Cruiser 200 4.5D Універсал-В, 2011 року випуску, номерний знак НОМЕР_4 , відбулося поза волею позивача на підставі неукладеного договору комісії, помилково не застосував до спірних правовідносин положення статті 388 ЦК України і не задовольнив позовні вимоги про витребування спірного транспортного засобу з володіння останнього від набувача – ОСОБА_2 на користь законного власника.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 22.01.2020 у справі № 910/1809/18 звертала увагу на те, що власник з дотриманням вимог статті 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування не потрібно оскаржувати весь ланцюг договорів та інших правочинів щодо спірного майна. У спорах про витребування майна суд має встановити обставини незаконного вибуття майна власника на підставі наданих сторонами належних, допустимих і достатніх доказів. Підстави витребування майна у добросовісного володільця регулюється статтею 388 ЦК України, а не незаконним володільцем, підстави витребування майна від якого унормовано у статті 387 ЦК України.
Таким чином, не підлягали задоволенню позовні вимоги про визнання недійсним наступного правочину - договору купівлі-продажу № 8047/2019/1397842 від 03.01.2019 між ТОВ «Автостел Трейд» та ОСОБА_5 , який був вчинений після неукладеного правочину.
З огляду на викладене, рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позовних вимог про витребування рухомого майна підлягає скасуванню з ухваленням апеляційним судом нового судового рішення про задоволення позовних вимог.
Відповідно до частини 13 статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справу на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.
Згідно з ст. 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» адвокатська діяльність - це незалежна професійна діяльність адвоката щодо здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.
Договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.
Відповідно до ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.
Із положень ч.ч. 1-4 ст. 137 ЦПК України слідує, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:
1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:
1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);
2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);
3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;
4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Згідно з ч.ч. 2, 3, 8 ст. 141 ЦПК України, судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову на відповідача; у разі відмови в позові на позивача; у разі часткового задоволення позову на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову,значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.
Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
Таким чином, виходячи з вищенаведених положень законодавства, можна дійти висновку, що витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено.
Аналогічний правовий висновок викладено й в постанові Верховного Суду від 03.10.2019 року по справі № 922/445/19.
З матеріалів справи вбачається, що безпосередньо в позовній заяві представником позивача ОСОБА_1 було заявлено про попередній (орієнтовний) розрахунок судових витрат за розгляд справи в суді першої інстанції у розмірі 99 884 грн (а.с. 14-15 т. 1).
Згідно з ордером серії КС № 705991 від 18.07.2020 ОСОБА_4 , на підставі договору про надання правничої допомоги від 21.11.2019, уповноважив адвоката Нагулу О.О. надавати правову допомогу в Хмельницькому міськрайонному суді (а.с. 51 т. 1).
Проте, до суду першої інстанції позивачем не було надано примірник договору про надання правничої допомоги від 21.11.2019, який містив би умови щодо обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), його розміру та/або порядку обчислення.
Разом з тим, позивачем надано додаткову угоду № 4 від 23.03.2020 до договору про надання правничої допомоги від 21.11.2019, за умовами якої сторонами визначено у якій формі адвокатське об`єднання бере на себе зобов`язання надати клієнту ОСОБА_4 правничу допомогу, а саме: вивчення та юридичний аналіз документів та інформації по справі; формування правової позиції у справі; надання усних юридичних консультацій складання тексту позовної заяви та додатків до неї; юридичний аналіз відзиву на позовну заяву; складання відповіді на відзив; та визначили розмір гонорару, що складає 80000 грн (а.с. 246 т.1).
Крім того, вирішили та домовились доповнити основний договір умовами щодо представництва адвокатським об`єднанням інтересів ОСОБА_4 в Хмельницькому міськрайонному суді з розрахунку 9 446 грн. за одне засідання, і розмір гонорару за такий вид у правничої допомоги складає 29 884 грн.; та делегувати виконання обов`язків за цією угодою адвокату Басу Р.О.
Згідно з квитанцією № 53-1036К від 25.03.2020, ОСОБА_4 сплачено адвокатському об`єднанню «Ліглс» 80000 грн за правничу допомогу (а.с. 53-54 т. 1).
19.10.2020 між адвокатським об`єднанням «Ліглс» та адвокатом Басом Р.О. укладено договір доручення, за умовами якого адвокат зобов`язується надати об`єднанню послугу з представництва інтересів клієнта в Хмельницькому міськрайонному суді, Хмельницькому апеляційному суді у справі № 686/18233/20, а об`єднання зобов`язалось прийняти надані адвокатом послуги і оплатити їх в порядку та на умовах визначених цим договором чи додатками до нього (а.с. 232-233 т. 1).
Згідно з актами приймання-передачі робіт (наданих послуг) від 17.12.2020, адвокат Бас Р.О. передав, а адвокатське об`єднання прийняло надані адвокатом послуги на суму 5000 грн та оплатило їх (а.с. 234-235, 238 т. 1).
Згідно з квитанцією № 1-755К від 01.12.2020, ОСОБА_4 сплачено адвокатському об`єднанню «Ліглс» 29 884 грн за правничу допомогу (а.с. 244 т. 1). 
Вирішуючи питання щодо розподілу витрат, які позивач поніс на професійну правничу допомогу, колегія суддів дійшла висновку про те, що наявні в матеріалах справи вищезазначені докази не є безумовною підставою для відшкодування судом з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу в зазначеному розмірі, адже цей розмір має бути доведений, документально обґрунтований та відповідати критерію розумної необхідності таких витрат.
Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у додатковій постанові від 14 листопада 2018 року у справі № 753/15687/15.
Схожі висновки щодо підтвердження витрат, пов`язаних з оплатою професійної правничої допомоги, зроблені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 та додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц.
Проте, позивачем належним чином оформлених у встановленому законом порядку документів, що підтверджують обсяг, вартість фактично наданих послуг, розрахунок наданої професійної правничої допомоги до суду першої інстанції надано не було, а також перед завершенням розгляду справи не повідомлено суд про те, що протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду ним буде подано докази з приводу наданої правничої допомоги.
Відповідно, встановлені ч. 3 ст. 137 та ч. 8 ст. 141 ЦПК України приписи щодо процедури доведеності розміру витрат на правничу допомогу позивачем не дотримані.
За таких обставин, на відповідача ОСОБА_2 не може бути покладено відшкодування понесених позивачем витрат на професійну правничу допомогу пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Крім того, не підлягають відшкодуванню на користь позивача витрати, пов`язані з наймом його представником житла, оскільки, за положеннями ч. 1 ст. 138 ЦПК України, такі витрати несуть сторони (а.с. 239 т. 1).
Вирішуючи питання щодо розподілу судового збору, колегія суддів враховує, що відповідач ОСОБА_2 є особою з інвалідністю 1 групи (а.с. 174 т. 1) та звільнений від сплати судового збору, та відповідно до положень ст. 141 ЦПК України, сплачений при поданні позову судовий збір в розмірі 19 378 грн 75 коп (згідно платіжного доручення № 18 від 26.03.2020, платіжного доручення № 97 від 29.03.2021, платіжного доручення № 101 від 14.04.2021) слід компенсувати за рахунок держави в порядку, визначеному КМУ.
Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 382, 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу ОСОБА_4 , яка подана його представником ОСОБА_1 , задовольнити частково.
Рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 15 лютого 2021 року в частині відмови в задоволенні позовних вимог про витребування рухомого майна скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення.
Витребувати від ОСОБА_2 (місце проживання: АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_6 ) на користь ОСОБА_4 (місце проживання: АДРЕСА_2 ; РНОКПП НОМЕР_7 ) автомобіль Toyota Land Cruiser, 2011 року випуску, номер кузова НОМЕР_8 , номерний знак (на теперішній час) НОМЕР_4 , та ключі до нього.
В решті рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Компенсувати ОСОБА_4 сплачений ним судовий збір в розмірі 19 378 грн 75 коп (згідно платіжного доручення № 18 від 26.03.2020, платіжного доручення № 97 від 29.03.2021, платіжного доручення № 101 від 14.04.2021) за рахунок держави в порядку, визначеному КМУ.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 23 червня 2021 року.

Суддя-доповідач                                                І.В. П`єнта

Судді:                                                                А.П. Корніюк

                                                               О.І. Талалай