ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 травня 2021 року	Львів	Справа № 500/1385/19 пров. № А/857/6736/21	
 Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:
головуючого судді                                                           Шевчук С.М.,  
суддів                                                                         Кухтея Р.В., Онишкевича Т.В.,
за участі секретаря судового засідання                    Чопко Ю.Т.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу Головного управління ДПС в Тернопільській області (правонаступником якого є - відокремлений підрозділ юридичної особи Головного управління ДПС у Тернопільській області)   на рішення  Тернопільського окружного адміністративного суду  від 09 лютого 2021 року  (ухвалене в  м. Тернопіль в порядку загального позовного провадження, судом під головування  судді Мірінович У.А.) у справі № 500/1385/19 за адміністративним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Домобудівник" до Головного управління ДПС у Тернопільській області (правонаступником якого є відокремлений підрозділ юридичної особи Головного управління ДПС у Тернопільській області) про визнання протиправними та скасування рішень, вимог та податкових повідомлень - рішень, суд-
В С Т А Н О В И В :
І. ОПИСОВА ЧАСТИНА
До Тернопільського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю "Домобудівник" до Головного управління ДФС у Тернопільській області, в якій просили:
- визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення - рішення №№ 00003201303, 00003211303, 00003231303, 00003241303, 0002261401, 0002281401 від 19.03.2019, №№ 00003341303, 00003381303 від 20.03.2019;
- визнати протиправними та скасувати рішення про застосування штрафних санкцій № 0003251303 від 19.03.2019, № 0003401303 від 20.03.2019;
- визнати протиправними та скасувати вимоги про сплату боргу (недоїмки) № Ю0003261303 від 19.03.2019, № Ю 0003391303 від 20.03.2019.
Рішенням  Тернопільського окружного адміністративного суду  від 09 лютого 2021 року  у справі № 500/1385/19 позовні вимоги задоволено частково.
Визнано протиправним та скасовано податкові повідомлення – рішення  №№0002281401, 0002261401 від 19.03.2019 року.
У задоволені позовних вимог про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень – рішень №№ 00003201303, 00003211303, 00003231303, 00003241303  від 19.03.2019, №№ 00003341303, 00003381303 від 20.03.2019; визнання протиправними та скасування рішення про застосування штрафних санкцій № 0003251303 від 19.03.2019, № 0003401303 від 20.03.2019; визнання протиправним та скасування вимог про сплату боргу (недоїмки) № Ю 0003261303 від 19.03.2019, № Ю 0003391303 від 20.03.2019, - відмовлено.  
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції відповідач звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції  в частині задоволених позовних вимог та прийняти нове рішення, яким у позові відмовити повністю. 
На обґрунтування апеляційних вимог відповідач посилається на те, що судом першої інстанції не враховано обставини з приводу того, що застосування підпункту «є» пп.266.2.2 пункту 266.2 ст.266 ПК України  можливе у разі якщо власниками об`єктів промисловості є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, та за умови (з урахуванням виду їх діяльності) використання таких об`єктів за функціональним призначенням, тобто для промислового виробництва (виготовлення промислової продукції будь- якого виду). При цьому позивач не довів факту такого використання зазначених об`єктів нерухомості за їх функціональним призначенням для виробництва (виготовлення промислової продукції будь- якого виду.
Позивач  відзиву  на апеляційну скаргу не подав. 
Судом апеляційної інстанції задоволено клопотання відокремленого підрозділу Головного управління ДПС у Тернопільській  області щодо здійснення заміни відповідача - Головного управління ДПС у Тернопільській області, як юридичної особи публічного права  (код ЄДРПОУ 43142763) на   правонаступника - відокремлений підрозділ юридичної особи Головного управління ДПС у Тернопільській області (44143637).
У зв`язку з критичною ситуацією, що склалася із фінансовим забезпеченням діяльності судів, зокрема, відсутністю асигнувань на оплату послуг з пересилання поштової кореспонденції,  повістки – повідомлення, ухвали суду про відкриття апеляційного провадження  скеровано за допомогою електронних засобів зв`язку на електронну адресу відповідача, про що в матеріалах справи містяться відповідні докази.
Позивач про час та місце розгляду справи повідомлявся  шляхом надіслання поштового рекомендованого  відправлення на адресу  зазначену ним у позовній заяві та адресу внесену до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, однак рекомендовані відправлення повернуто суду з підстав відсутності позивача за  адресою,  обумовленою позивачем у позовній заяві (вул. Лозовецька 13, м. Тернопіль, 46010) та адресою внесеною до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.
Відповідно до частини 1 ст. 127 КАС України часом вручення повістки вважається день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду.
У разі відмови адресата від одержання повістки особа, яка її доставляє, робить відповідну відмітку на повістці, засвідчує її власним підписом і негайно повертає до адміністративного суду. Особа, яка відмовилася одержати повістку, вважається такою, що її повідомлено про дату, час і місце судового засідання (ст. 128 КАС України).
Учасники судового процесу зобов`язані під час провадження у справі повідомляти суд про зміну місця проживання (перебування, знаходження), роботи, служби. У разі неповідомлення про зміну адреси повістка надсилається учасникам судового процесу, які не мають офіційної електронної адреси, та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку в порядку, визначеному    статтею 129    цього Кодексу, за останньою відомою суду адресою і вважається врученою, навіть якщо відповідний учасник судового процесу за цією адресою більше не знаходиться або не проживає (ст. 131 КАС України).
Про обставини щодо неодноразового призначення до розгляду вказаної апеляційної скарги, також повідомлялося судом шляхом розміщення відповідного оголошення на офіційному веб –сайті судової влади України.  
З огляду приведені положення законодавства та враховуючи обставини щодо неодноразового надсилання повістки – повідомлення позивачу за всіма відомими суду адресами та невиконання позивачем обов`язку щодо повідомлення суду про зміну  своєї адреси, а також  зважаючи на відсутність позивача за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду, а також адресою яка внесена до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за відсутності позивача, який за даних обставин вважається належно повідомленим про дату, час та місце слухання апеляційної скарги.
В силу вимог ч.4 ст.229 КАС України якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

ІІ. ОЦІНКА СУДУ ПЕРШОЇ ІНСТАНЦІЇ
Ухвалюючи рішення про  часткове  задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що основним видом діяльності позивача, зокрема є: будівництво житлових і нежитлових будівель. Позивач є власником об`єктів нерухомого майна, які є будівлями промисловості, які  в свою чергу задіяні ним у названій господарській діяльності. 

ІІ. ОБСТАВИНИ, ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ
Судом першої інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи, що згідно з витягом із Єдиного реєстру юридичних та фізичних осіб-підприємців ТОВ “Домобудівник” провадить діяльність за такими видами: добування піску, гравію, глин і каоліну; Добування інших корисних копалин та розроблення кар`єрів, н. в. і. у.; Виробництво інших текстильних виробів; Виробництво клеїв; Виробництво цегли, черепиці та інших будівельних виробів із випаленої глини; Виробництво сухих будівельних сумішей; Оптова торгівля деревиною, будівельними матеріалами та санітарно-технічним обладнанням; Роздрібна торгівля залізними виробами, будівельними матеріалами та санітарно-технічними виробами в спеціалізованих магазинах; Організація будівництва будівель; Будівництво житлових і нежитлових будівель (основний).
Відповідачем проведено планову виїзну документальну перевірку ТОВ “Домобудівник” з питань дотримання вимог податкового законодавства за період з 01.10.2015 по 30.09.2018, валютного законодавства за період з 01.10.2015 по 30.09.2018, з питань єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за період з 01.10.2015 по 30.09.2018, результати якої оформлено актом від 04.03.2019 №234/19-00-14-01/01268970 (далі - Акт №1) (арк. справи 30-79, Том І).
За результатами проведеної перевірки, відповідачем встановлено порушення підпунктів 266.1.1, 266.2.1, 266.3.1, 266.3.2, пункту 266.1 статті 266 Податкового кодексу України (далі ПКУ,) внаслідок чого ТОВ “Домобудівник” занижено податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки за об`єкт нежитлової нерухомості на суму 117 170,98 грн.
На підставі названого акту планової перевірки відповідачем винесено та оскаржено позивачем такі податкові повідомлення-рішення від 19.03.2019 (арк. справи 99-104, 109, 111, Том І) :
№0002261401, яким визначено суму грошового зобов`язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки в розмірі 8869,05 грн., 
№0002281401, яким визначено суму грошового зобов`язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки в розмірі 146463,73 грн.
Не погоджуючись вказаними податковими повідомленнями – рішеннями позивач оскаржив їх до суду.

ІV. ПОЗИЦІЯ АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ
Перевіривши за наявними у справі матеріалами доводи, викладені у апеляційній скарзі, правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права і правової оцінки обставин у справі у межах, визначених статтею 308 Кодексу адміністративного судочинства України (КАС України), колегія суддів встановила таке.
Відповідно до частини другої    статті 19 Конституції України    органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені    Конституцією    та законами України.
Отже, спірним у цій справі є питання правомірності донарахування податковим органом грошових зобов`язань з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, власнику нежитлового приміщення, що віднесене до будівель промисловості, та можливість застосування положень підпункту «є» підпункту  266.2.2  пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України до будівлі, яка хоч і віднесена до будівель промисловості згідно з правовстановлюючими документами, однак не використовується у виробничому процесі промислових підприємств.
Згідно з підпунктом 266.1.1 пункту 266.1 статті 266 Податкового кодексу України платниками податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості.
Об`єктом оподаткування, згідно з положеннями підпункту    266.2.1 пункту 266.2 статті         266 Податкового кодексу України, є об`єкт житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його частка.
Положеннями підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України    встановлюються податкові пільги із податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.
Так підпунктом «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України встановлено, що не є об`єктом оподаткування будівлі промисловості, зокрема виробничі корпуси, цехи, складські приміщення промислових підприємств.
Відповідно до пункту 30.1 статті 30 Податкового кодексу України податкова пільга - передбачене податковим та митним законодавством звільнення платника податків від обов`язку щодо нарахування та сплати податку та збору, сплата ним податку та збору в меншому розмірі за наявності підстав, визначених пунктом 30.2 цієї статті.
Підставами для надання податкових пільг є особливості, що характеризують певну групу платників податків, вид їх діяльності, об`єкт оподаткування або характер та суспільне значення здійснюваних ними витрат (пункт 30.2 статті 30 Податкового кодексу України).
Підставою для звільнення платника податків від обов`язку щодо нарахування та сплати податків за правилами підпункту «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України є особливість, що характеризує об`єкт оподаткування.
Застосовуючи об`єктно-функціональний підхід до визначення податкової пільги у підпункті «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України         законодавець ключовим критерієм обрав функціональне призначення будівлі, а не належність конкретному суб`єкту-платнику.
Верховний Суд у складі судової палати з розгляду справ щодо податків, зборів та інших обов`язкових платежів Касаційного адміністративного суду у постанові від 17.02.2020 року по справі № 820/3556/17 висловив правову позицію стосовно порядку застосування підпункту «є» підпункту    266.2.2 пункту 266.2    статті 266 Податкового кодексу України.
Зокрема Верховний Суд зазначив, що: «…Конструкція згаданих правових норм дозволяє суду застосувати і такий вид тлумачення норм права за обсягом їх правового змісту, як поширювальне тлумачення, в частині об`єкта оподаткування - предмета «будівлі промисловості», оскільки норми не містять вичерпного переліку таких об`єктів та оскільки відсутні положення, які є винятком із загального правила.
При цьому застосовування системного способу тлумачення, який вимагається при застосуванні поширювального тлумачення дозволяє дійти до наступних висновків.
Сама по собі специфіка об`єкта оподаткування - наявність спеціального статусу будівлі, а саме статусу будівлі промисловості не може бути достатньою підставою для звільнення від оподаткування.
Обираючи за вихідне поняття «промисловість», у зв`язку з яким застосовується аналізована податкова пільга, законодавець пов`язує звільнення від сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, не тільки і не стільки із його статусом (придатністю його застосування у виробничому промисловому циклі господарської діяльності без конкретизації видів промислового виробництва та організаційних форм у яких воно здійснюється), а й з використанням будівлі з метою провадження виробничої діяльності, тобто з використанням такої за цільовим призначенням для виготовлення промислової продукції.
Оскільки «будівлі промислові», які є у складі об`єктів нежитлової нерухомості виступають загальним критерієм визначення об`єкта оподаткування (підпункт «ґ» підпункту            14.1.129-1 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України), то встановлення пільги шляхом звільнення від оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, «будівель промисловості», зокрема виробничих корпусів, цехів, складських приміщень промислових підприємств (підпункт «є» підпункту 266.2.2 пункту         266.2 статті 266 Податкового кодексу України) не свідчить про недостатню чіткість податкового законодавства, оскільки увівши певний загальний критерій «будівлі промислові», законодавець визначив спеціальний об`єкт (об`єкти) який звільнено від оподаткування, і зі змісту норми зрозуміло, яких об`єктів стосується така пільга.
При цьому, оскільки саме законодавець приймає рішення про встановлення пільг, то він може в подальшому змінити норму, яка встановлює преференцію, не змінюючи загального критерію, про який йшлося вище.
Отже, підстав для застосування компенсаторних правозастосовних нормативних механізмів - презумпції правомірності рішень платника податку (у даному випадку відповідно підпункт 4.1.4 пункту  4.1  статті  4  та пункт 56.21 статті 56 Податкового кодексу України) не виникає, оскільки немає колізії нормативно-правового регулювання.
Таке застосування вказаної правової норми відповідає принципам рівності усіх платників перед законом, недопущення будь-яких проявів податкової дискримінації (підпункт 4.1.2  пункту 4.1 статті 4 Податкового кодексу України), єдиного підходу до встановлення податків і зборів (підпункт 4.1.11 пункту 4.1 статті 4 Податкового кодексу України) і нейтральності оподаткування (підпункт 4.1.8 пункту 4.1 статті 4 Податкового кодексу України).
Наданням пільги щодо сплати податку, звільненням від сплати податків, держава має на меті встановлення певного рівня соціального або економічного захисту відповідної категорії платників податків.
Встановлення законодавцем певних податкових пільг зі сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, як в даному випадку підпункт «є» підпункту            266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України, за своєю сутністю спрямоване на збалансування суспільних відносин у сфері справляння податків та мало на меті створити умови для стимулювання та зменшення податкового навантаження на тих платників податків фізичних та юридичних осіб, які є власниками певних об`єктів нерухомості, що використовуються за функціональним призначенням, тобто для промислового виробництва.
Суд вважає, що такий підхід у розумінні норми, про яку йдеться, випливає з того, що функціональне призначення об`єкта, який звільняється від оподаткування, яким є предмет - будівля промисловості (вид нежитлової нерухомості), є фактично визначальною родовою ознакою, оскільки не є об`єктом оподаткування саме будівлі промисловості, тобто будівлі які використовуються для виготовлення промислової продукції будь-якого виду».
Державним комітетом України по стандартизації, метрології та сертифікації наказом від 17.08.2000 №507 затверджено і введено в дію Державний класифікатор будівель та споруд ДК 018-2000, який призначений для використання органами центральної та місцевої виконавчої та законодавчої влади, фінансовими службами, органами статистики та всіма суб`єктами господарювання (юридичними та фізичними особами) України. Об`єктами класифікації в ДК 018-2000 є будівлі виробничого та невиробничого призначення та інженерні споруди різного функціонального призначення.
Відповідно до названого Державного класифікатора будівлі промисловості (криті будівлі промислового призначення, наприклад, фабрики, майстерні, бойні, пивоварні заводи, складальні підприємства тощо) віднесено до підрозділу "Будівлі нежитлові" (група 125 "Будівлі промислові та склади" клас 1251 "Будівлі промисловості").
До будівель промисловості відносяться об`єкти нерухомості, які відповідно до ДК 018-2000 належать до класу 1251 "Будівлі промисловості", що включає підкласи: 1251.1 "Будівлі підприємств машинобудування та металообробної промисловості"; 1251.2 "Будівлі підприємств чорної металургії"; 1251.3 "Будівлі підприємств хімічної та нафтохімічної промисловості"; 1251.4 "Будівлі підприємств легкої промисловості"; 1251.5 "Будівлі підприємств харчової промисловості"; 1251.6 "Будівлі підприємств медичної та мікробіологічної промисловості"; 1251.7 "Будівлі підприємств лісової деревообробної та целюлозно-паперової промисловості"; 1251.8 "Будівлі підприємств будівельної індустрії, будівельних матеріалів та індустрії, будівельних матеріалів та виробів, скляної та фарфоро-фаянсової промисловості"; 1251.9 "Будівлі інших промислових виробництв, включаючи поліграфічне".
Визначення приналежності будівлі до того чи іншого класу проводиться на підставі документів, що підтверджують право власності, з урахуванням класифікаційних ознак та функціонального призначення об`єкта нерухомості згідно з ДК 018-2000.
Згідно з ДК 018-2000 до групи (код 125) "Будівлі промислові та склади" належить клас (код 1251) "Будівлі промислові", який включає будівлі промислового призначення, наприклад, фабрики, майстерні, бойні, пивоварні заводи, складальні підприємства тощо.
Згідно із витягом із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно ТОВ “Домобудівник” є власником об`єктів нерухомого майна, яке знаходиться за адресою: вул. Лозовецька, 13 - комплекс будівель і споруд, а саме: адмін. будинок літ А, цех літ А, адмінбудинок літ. Б, гаражі літ. В., будівля гіпсоблочний блок літ. Г., трансформатор літ. Д., будинок механізатора літ. Ж., ремонтно-механізований цех, літ. З., столярний цех, Е., будівля, насосна зворотного водопостачання., И, будівля, сушильня обрізного лісу, ї нерухомого майна, будівля, трансформат., Є, арматурний цех, К, котельня, Л, градирня, М, трансформатор., Н., компресорна, О., адмін. будинок БЗВ, П., будівля, трансформатор., Р., димохідна труба, Є., резервуар техн, води, Т., резервуар техн, води, У., газорозподільний пункт Ф., під навіс, X., пожарний резервуар на 100 куб. м., підземна галерея, Ч., пилорама, Ш., склад, Щ., склад-ангар, Я., склад-керамзиту Ю., матеріальний склад А1., майстерня, Б1., адмінбудинок, В1., склад, Г1., майстерня підземної галереї Л1., склад ін. матеріалів Е1., гараж на два крани, гараж на три бокси 9а, Є1., цех сантехнічних заготовок, ЛІ., мет. п. ст. пан. цег. будівля, гараж №2, К1., склад готової продукції., склад смульсону, П1., склад цементу, Ж1., склад, 31.
Також, позивач є власником нерухомого майна за адресою м. Теребовля, вул. Підзамче, 113. Згідно із Договором купівлі продажу від 04 липня 2018 року до вказаної дати позивач  володів нежитловими будівлями, що складалися із прохідної, літ А., головного корпусу, літ. Е., механічної майстерні, літ Є., гараж, літ Ж.
Однак, на підтвердження обставин використання перелічених об`єктів нерухомого майна, як об`єктів промисловості  для виготовлення  промислової продукції позивач  в порушення ч. 1 ст. 77 КАС України (незважаючи на приведені положення законодавства, висновки Верховного Суду та доводи апеляційної скарги) жодного доказу до суду не надав.
Як наслідок, позивач не довів належними та допустимими  у справі доказами обставин щодо наявності у нього права на застосування пільги, передбаченої підпунктом «є» підпункту 266.2.2    пункту   266.2   статті   266 Податкового кодексу України.    
Враховуючи викладене, колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині  не відповідає дійсним обставинам справи та нормам матеріального права, а відтак  апеляційну скаргу слід задовольнити, а рішення суду у вказаній частині слід скасувати з прийняттям нового про відмову у задоволенні позовних вимог у зазначеній частині.
Відповідно до  п.6 ч. 6 ст. 12 КАС України справами незначної складності є справи щодо оскарження рішення суб`єкта владних повноважень, на підставі якого ним може бути заявлено вимогу про стягнення грошових коштів у сумі, що не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
На час звернення позивача до суду з даним позовом, статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2019 рік» затверджено  розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб  працездатних осіб, який  з 1 січня 2019 року становив - 1921 гривня.
Податковим повідомленням - рішення №0002261401 від 19.03.2019 визначено суму грошового зобов`язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки в розмірі 8869,05 грн, що є меншою суми ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. 
Податковим повідомленням – рішення №0002281401 від 19.03.2019, яким визначено суму грошового зобов`язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки в розмірі 146463,73 грн, що є також меншою суми ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. 
Як наслідок, справа щодо оскарження податкового повідомлення  - рішення №0002261401 від 19.03.2019 та податкового повідомлення  - рішення №0002281401 від 19.03.2019 є справою незначної складності, позаяк підставі  вказаних  рішень  може бути заявлено вимогу про стягнення грошових коштів у сумі, що не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Керуючись ст. 308, ст. 315, ст. 317, ст. 321, ст. 325, ст. 328, ст. 329 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд, -
                                         П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу Головного управління ДПС в Тернопільській області (правонаступником якого є - відокремлений підрозділ юридичної особи Головного управління ДПС у Тернопільській області) задовольнити.
Рішення Тернопільського окружного адміністративного суду  від 09 лютого 2021 року  у справі № 500/1385/19 скасувати у частині, яка стосується  визнання протиправним та скасування податкових повідомлень – рішень  №№0002281401, 0002261401 від 19.03.2019.
Ухвалити у вказаній частині  постанову, якою у задоволенні  позову Товариства з обмеженою відповідальністю "Домобудівник" до Головного управління ДПС у Тернопільській області (правонаступником якого є відокремлений підрозділ юридичної особи Головного управління ДПС у Тернопільській області) про визнання протиправним та скасування податкових повідомлення – рішення  №№0002281401, 0002261401 від 19.03.2019 – відмовити.
У решті рішення Тернопільського окружного адміністративного суду  від 09 лютого 2021 року  у справі № 500/1385/19 не є предметом апеляційного перегляду.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої  статті 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. 

Головуючий суддя	 	С. М. Шевчук 	
судді	 	Р. В. Кухтей 	
 	 	Т. В. Онишкевич  	
Повне судове рішення складено 27 травня 2021 року.