ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
20 квітня 2021 року           справа №360/1879/20 

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді: Сіваченка І.В., суддів: Блохіна А.А., Гаврищук Т.Г., секретар судового засідання Антонюк А.С., за участі представника відповідача Захарової Ю.О., розглянувши у відкритому судовому засідання в режимі відеоконференції апеляційну скаргу ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) на рішення Луганського окружного адміністративного суду від 23 червня 2020 року (повне судове рішення складено 23 червня 2020 року в м. Сєвєродонецьку) у справі № 360/1879/20 (суддя в І інстанції Петросян К.Є.) за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) про визнання бездіяльності протиправною та стягнення середнього грошового забезпечення за весь час затримки розрахунку при звільненні,

                                                          УСТАНОВИВ:

12.05.2020 до Луганського окружного адміністративного суду надійшов позов ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 , в якому позивач просив суд: 
визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо невиплати в день звільнення 10.08.2019 позивачу індексації грошового забезпечення за період з липня 2015 по 10.08.2019 та компенсації невикористаної додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2015, 2016, 2017, 2018, 2019 роки;
стягнути з військової частини НОМЕР_1 на користь позивача середнє грошове забезпечення за весь час затримки розрахунку при звільненні за період з 10.08.2019 по 27.03.2020 у загальній сумі 92046 грн;
стягнути з військової частини НОМЕР_1 на користь позивача витрати на правничу допомогу в сумі 3000 грн та витрати, понесені у зв`язку зі здійсненням оплати розрахунку № б/н від 22.11.2019 на копіювання або друк документів, що надаються за запитом інформації (адвокатський запит від 11.10.2019 року від ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_1 ) на суму 77,55 грн, банківські послуги 20 грн, а всього на загальну суму 3097,55 грн.
Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги, позивач посилається на те, що він проходив дійсну військову службу за контрактом у військовій частині НОМЕР_1 в період з 14.08.2003 по 10.08.2019, під час якої, з моменту її початку, приймав безпосередню участь в Антитерористичній операції та в операції Об`єднаних сил в Луганській області, у зв`язку з чим позивачу було надано статус учасника бойових дій та видане посвідчення серії НОМЕР_2 від 04 серпня 2015 року.
Наказом відповідача від 09 серпня 2019 року 358-о/с старшого прапорщика ОСОБА_1 ( НОМЕР_3 ), старшого техніка групи логістики відділу прикордонної служби “ ІНФОРМАЦІЯ_2 , звільненого з військової служби наказом начальника загону від 10.07.2019 № 317-о/с за пунктом “а” (у зв`язку із закінченням строку контракту) пункту 2 частини 5 статті 26 Закону України “Про військовий обов`язок і військову службу” у запас, без права носіння військової служби”, виключено зі списків особового складу загону та всіх видів забезпечення. Згідно даного наказу, остаточною датою закінчення проходження військової служби визначено 10 серпня 2019 року.
Після звільнення позивача з ним не було проведено повного розрахунку, а саме не виплачена грошова компенсація за всі невикористані дні додаткових відпусток, як учаснику бойових дій за період з 2015-2019 роки, а також не виплачена індексація грошового забезпечення за період з 01.07.2015 по 10.08.2019 включно.
На картковий рахунок позивача відповідачем в добровільному порядку 15.01.2020 була виплачена компенсація за невикористані дні додаткової відпустки за період з 2015-2019 роки в сумі 26852,33 грн, а також 27.03.2020 – виплачена індексація грошового забезпечення за період з 01.07.2015 по 10.08.2019 в сумі 23273,88 грн. 
Отже, відповідач здійснив остаточний розрахунок з позивачем після його звільнення 10.08.2019 лише 27.03.2020, внаслідок чого, на думку позивача, на його користь підлягає стягненню середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні.

Рішенням Луганського окружного адміністративного суду від 23 червня 2020 року позов задоволено частково.
Визнано протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо не проведення позивачу на день звільнення 10.08.2019 повного розрахунку, у зв`язку із звільненням (компенсації за невикористану додаткову відпустку як учаснику бойових дій за 2015-2019 роки та індексації грошового забезпечення за період з 01.07.2015 по 10.08.2019).
Стягнуто з відповідача на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 10.08.2019 по 26.03.2020 в сумі 91645,80 грн.
Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 витрати на правову допомогу у розмірі 3000,00 грн.
У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з таким рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просив рішення місцевого суду скасувати та прийняти нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.
В обґрунтування скарги зазначено, що за загальним правилом, норми спеціального законодавства є пріоритетними перед нормами загальними, тому норми Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) у даному випадку не застосовуються, тому що є нормами загальними.
Компенсація невикористаної додаткової відпустки як учаснику бойових дій та індексація грошового забезпечення не входить до складу грошового забезпечення, на яке мав право позивач на день виключення зі списків особового складу, а отже, ІНФОРМАЦІЯ_3 не зобов`язаний був проводити нарахування та виплату компенсації додаткової відпустки як учаснику бойових дій саме в день звільнення останнього з військової служби. 
Крім того, судом при вирішенні справи не взято до уваги розмір недоплаченої суми.
Більш того, пропущений строк звернення до суду з цим позовом.
Також зазначив про відсутність належних доказів понесених витрат на правову допомогу.

У відзиві на апеляційну скаргу представником позивача висловлено згоду з висновками місцевого суду та прохання залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення – без змін.

В судовому засіданні представник відповідача підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити. Позивач та його представник до апеляційного суду не прибули.
Відповідно до ч. 1 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги.
Судом апеляційної інстанції встановлено наступне.
ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , і.н. НОМЕР_4 , місце проживання: АДРЕСА_1 , проходив дійсну військову службу у військовій частині НОМЕР_1 в період з 04.05.2001 по 10.08.2019, має статус учасника бойових дій, відповідно до  посвідчення серії НОМЕР_2 від 04 серпня 2015 року (а.с.14-18, 62).
Наказом начальника 3 прикордонного загону імені Героя України полковника Євгенія ПІКУСА Східного регіонального управління Державної прикордонної служби України від 09.08.2019 № 358-ОС, старшого прапорщика ОСОБА_1 ( НОМЕР_3 ), старшого техніка групи логістики відділу прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_2 , звільненого з військової служби наказом начальника загону від 10.07.2019 № 317-о/с за пунктом «а» (у зв`язку із закінченням строку контракту) пункту 2 частини 5 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» у запас, без права носіння військової форми одягу, виключено зі списків особового складу загону та всіх видів забезпечення. Згідно даного наказу, остаточною датою закінчення проходження військової служби позивачем визначено 10.08.2019 (а.с.19).
Після звільнення позивача з ним не було проведено повного розрахунку, а саме не виплачена грошова компенсація за всі невикористані дні додаткових відпусток, як учаснику бойових дій за період з 2015-2019 роки, а також не виплачена індексація грошового забезпечення за період з 01.07.2015 по 10.08.2019 включно.
Згідно довідки відповідача №456 від 27.05.2020, ОСОБА_1 отримано на картковий рахунок 14.01.2020 грошову компенсацію за невикористану додаткову відпустку, як особа, яка має статус учасника бойових дій за 2015-2019 роки в сумі 26852,33 грн; а також 26.03.2020 – індексацію грошового забезпечення за 2015-2018 роки в сумі 23273,88 грн (а.с.63).
Отже, відповідачем здійснено остаточний розрахунок з позивачем після його звільнення 10.08.2019 лише 26.03.2020.
Вирішуючи адміністративну справу по суті заявлених вимог, надаючи оцінку обставинам (фактам), якими обґрунтовано вимоги і заперечення учасників справи, суд виходить з такого.
Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Щодо наявності у позивача права на стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні – поширення на спірні правовідносини приписів статей 116, 117 КЗпП України.
Спершу слід зазначити, що між сторонами немає спору щодо розміру виплачених позивачеві сум, які, слід підкреслити, виплачені відповідачем добровільно.
Відповідно до частини першої статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.
Статтею 116 КЗпП України передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.
Згідно зі статтею 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Пунктом 293 Положення про проходження громадянами України військової служби в Державній прикордонній службі України, затвердженого Указом Президента України від 29.12.2009 № 1115/2009 передбачено, що особа, звільнена з військової служби, на день виключення із списків особового складу органу Держприкордонслужби розраховується за всіма видами належного їй на день звільнення матеріального та грошового забезпеченням. У разі спору про розмір сум, належних військовослужбовцю при звільненні, йому в день виключення із списків особового складу виплачується сума, не оспорювана керівництвом органу Держприкордонслужби, у якому проходив службу цей військовослужбовець.
Змістом частини 3 статті 24 Законом № 2232-ХІІ закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) у порядку, встановленому положеннями про проходження військової служби громадянами України. 
Судом першої інстанції встановлено, що відповідачем остаточний розрахунок з позивачем здійснено 26.03.2020, коли виплачено індексацію грошового забезпечення за 2015-2018 роки в сумі 23 273,88 грн (а.с.63). Позивачем не оспорена в апеляційному порядку дата остаточного розрахунку, тому колегією суддів приймається саме ця дата.
При цьому, згідно наказу відповідача 358-о/с, ОСОБА_1 виключено зі списків особового складу загону та всіх видів забезпечення 09.08.2019, а остаточною датою закінчення проходження військової служби визначено 10 серпня 2019 року.
Отже, матеріалами справи підтверджено, що відповідачем на час виключення позивача зі списків особового складу військової частини 10.08.2019, не здійснено з ним розрахунку за всіма належними на день звільнення видами грошового забезпечення. 

Апелянт стверджує про непоширення положень КЗпП України на спірні правовідносини.
Колегія суддів з цього приводу зауважує наступне.
За загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.
Непоширення норм КЗпП України на військовослужбовців стосується саме порядку та умов визначення норм оплати праці (грошового забезпечення) та порядку вирішення спорів щодо оплати праці.
Питання ж відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців зі служби (зокрема, затримку виплати як грошового забезпечення, так і затримку виплати компенсації за неотримане речове майно) не врегульовані положеннями спеціального законодавства. Це питання врегульовано КЗпП України.
Враховуючи те, що спеціальним законодавством, яке регулює оплату праці військовослужбовців, не встановлено відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум, суд приходить до висновку про можливість застосування норм статті 116 та 117 КЗпП України як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які виникають під час звільнення з військової служби.
Аналогічний правовий висновок викладений в постанові Верховного Суду від 01.03.2018 у справі № 806/1899/17 та від 31.05.2018 у справі № 823/1023/16.

Доводи апелянта про неналежність виплачених не в день звільнення сум до заробітної плати (грошового забезпечення) не приймаються до уваги, оскільки відповідають правовій позиції Великої Палати Верховного Суду, наведеній в постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17, згідно з якою під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Таким чином, позивач має право на стягнення середнього заробітку (грошового забезпечення) за час затримки розрахунку при звільненні.

Щодо пропуску строку звернення до суду з цим позовом.
Верховний Суд у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду в своїй постанові від 11 лютого 2021 року в справі № 240/532/20 висловив правову позицію, згідно з якою строк звернення до суду за вирішенням публічно-правового спору щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні охоплюється спеціальною нормою частини п`ятої статті 122 КАС України, який є спеціальним строком для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби. 
Отже, строком звернення до суду з цим спором є місячний строк, установлений частиною п`ятою статті 122 КАС України, який розпочинає сплив з дня проведення з позивачем остаточного розрахунку.
Як зазначалось вище, остаточний розрахунок з позивачем відповідачем проведений 26.03.2020.
До суду з цим позовом позивач звернувся 11.05.2020 (а.с.48).
В той же час, розділ VI «Прикінцеві положення» КАС України доповнено пунктом 3 згідно із Законом № 540-IX від 30.03.2020, відповідно до якого під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтею 122 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.
Закон № 540-IX набрав чинності 02.04.2020 та діяв станом на 11.05.2020, тому строк звернення до суду з цим позовом не пропущений позивачем.

Щодо середньоденного розміру грошового утримання.
Правові, економічні та організаційні основи підтримання купівельної спроможності населення України в умовах зростання цін з метою дотримання встановлених Конституцією України гарантій щодо забезпечення достатнього життєвого рівня населення України визначає Закон України від 3 липня 1991 року № 1282-XII «Про індексацію грошових доходів населення» (далі - Закон №1282-XII).
Згідно зі статтею 1 Закону № 1282-XII індексація грошових доходів населення - встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг.
Відповідно до частини першої статті 4 Закону №1282-XII індексація грошових доходів населення проводиться в разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який установлюється в розмірі 103 відсотка.
Частинами першою, другою статті 5 Закону №1282-XII передбачено, що підприємства, установи та організації підвищують розміри оплати праці у зв`язку з індексацією за рахунок власних коштів.
Підприємства, установи та організації, що фінансуються чи дотуються з Державного бюджету України, підвищують розміри оплати праці (грошового забезпечення) у зв`язку з індексацією за рахунок власних коштів і коштів Державного бюджету України.
Частиною першою статті 9 Закону № 2011-ХІІ обумовлено, що держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.
Частиною другою вказаної статті встановлено, що до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.
Сума індексації грошового забезпечення є складовою частиною грошового забезпечення і відповідно до Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» підлягає обов`язковому нарахуванню та виплаті.
Зазначене узгоджується із правовим висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 16.04.2020 у справі № 822/3307/17.
Середнє грошове забезпечення (середній заробіток) за весь період затримки обрахований відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100.
Відповідно до пункту 2 цієї Постанови обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.
Як вбачається з довідки від 04.09.2019 № 267 військової частини НОМЕР_1 , середньоденний розмір грошового утримання позивача становить 394,60 грн (а.с.41).
Разом з тим, розрахунок середнього заробітку позивача проведено без урахування індексаційних виплат грошового забезпечення ОСОБА_1 в червні 2019 року у сумі 134,47 грн та в липні 2019 року в сумі 206,72 грн згідно довідки від 23.10.2019 № 341 (а.с.40).
Відповідно, середньоденний заробіток позивача складає 400,20 грн із  розрахунку: 12387,40+134,47+11683,40+206,72) : 61 день (червень та липень 2019 року) = 400,20 грн.
Отже, суд першої інстанції вірно встановив, що середньоденний заробіток ОСОБА_1 складає 400,20 грн.
Апеляційна скарга не містить доводів щодо незгоди з таким розміром, тому саме така сума приймається колегією суддів.

Щодо доводів апеляційної скарги про неврахування судом першої інстанції розміру недоплаченої суми.
Верховний Суд у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду в своїй постанові від 30 листопада 2020 року в справі № 480/3105/19 зробив наступні правові висновки:
«58. Статтею 117 КЗпП України визначено відповідальність за затримку розрахунку при звільненні. Частиною першою цієї статті встановлено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові   його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
59. Синтаксичний розбір текстуального змісту цієї норми дає підстави суду зробити висновки про те, що відповідальність у розмірі середнього заробітку застосовується лише в разі невиплати всіх належних працівникові сум (заробітної плати, компенсацій тощо). Такий правовий висновок прямо випливає із цієї норми.
60. Аналіз такого правового врегулювання дає змогу суду зробити правовий висновок, який непрямо випливає з приписів частини першої статті 117 КЗпП України, про те, що в разі виплати частини (не всіх) належних звільненому працівникові сум зменшується відповідно розмір відповідальності. І цей розмір відповідальності повинен бути пропорційним розміру невиплачених сум з урахуванням того, що всі належні при звільненні суми становлять сто відсотків, стільки ж відсотків становить розмір середнього заробітку.
61. Тобто залежно від розміру невиплачених належних звільненому працівникові сум прямо пропорційно належить виплаті розмір середнього заробітку, однак за весь час їх затримки по день фактичного розрахунку.».
В той же час, сторонами надані докази поетапного розрахунку відповідача з позивачем: 
- 15.08.2019 сплачено 139 602,94 грн;
- 13.09.2019 – 2 221,33 грн;
- 25.10.2020 – 20 458,93 грн;
- 15.01.2020 – 26 852,33 грн
- 26.03.2020 – 23 273,88 грн.
Отже, загальний розмір сум, які підлягали виплаті ОСОБА_1 при звільненні становить 212 409,41 грн.
Як зазначалось вище, середньоденний заробіток ОСОБА_1 складає 400,20 грн.
Відтак, розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку слід обрахувати наступним чином:
За період з 10.08.2019 (коли невиплачена сума при звільненні складала 212 409,41 грн) по 15.08.2019 (коли було виплачено 139 602,94 грн) - 5 календарних днів, - сума складе: 400,20 * 5 = 2 001,00 грн.
За період з 15.08.2019 (коли невиплачена сума при звільненні складала 212 409,41 - 139 602,94 = 72 806,47 грн, а значить, - 34,28% від належної при звільненні) по 13.09.2019 (коли було виплачено 2 221,33 грн) - 29 календарних днів, сума складе: 400,20 * 29 * 34,28% = 3 978,47 грн.
За період з 13.09.2019 (коли невиплачена сума при звільненні складала 212 409,41 - 139 602,94 – 2 221,33 = 70 585,14 грн, а значить, - 33,23% від належної при звільненні) по 25.10.2019 (коли було виплачено 20 458,93 грн) - 42 календарних дні, сума складе: 400,20 * 42 * 33,23% = 5 585,43 грн.
За період з 25.10.2019 (коли невиплачена сума при звільненні складала 212 409,41 - 139 602,94 – 2 221,33 - 20 458,93 = 50 126,21 грн, а значить, - 23,59% від належної при звільненні) по 15.01.2020 (коли було виплачено 26 852,33 грн) - 82 календарних дні, сума складе: 400,20 * 82 * 23,59% = 7 741,39 грн.
За період з 15.01.2020 (коли невиплачена сума при звільненні складала 212 409,41 - 139 602,94 – 2 221,33 - 20 458,93 - 26 852,33 = 23 273,88 грн, а значить, - 10,95% від належної при звільненні) по 15.01.2020 (коли було виплачено 23 273,88 грн) - 71 календарних день, сума складе: 400,20 * 71 * 10,95% = 3 111,35 грн.
Загалом стягненню підлягає 22 417,64 грн.

Суд вважає безпідставним посилання відповідача у відзиві на рішення ЄСПЛ від 08.04.2010 у справі «Меньшакова проти України», в частині того, що компенсація за затримку виплати заробітної плати, відповідно до ст.117 КЗпП України, з прийняттям судових рішень більше не застосовується, а зобов`язання колишніх роботодавців виплатити заборгованість із заробітної плати та компенсацію змінюється на зобов`язання виконати судові рішення на користь позивача, з огляду на ту обставину, що в спірних правовідносинах відповідачем в добровільному порядку було виплачено позивачу належні йому суми, в т.ч. грошової компенсації за невикористану додаткову відпустку як учаснику бойових дій за 2015-2019 роки у розмірі  26852,33 грн та індексації грошового забезпечення за 2015-2018 роки в сумі 23273,88 грн, а не за рішенням суду. 

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд виходить з такого.
Позивачем заявлено вимогу щодо стягнення з відповідача витрат на правову допомогу в сумі 3000,00 грн, а також витрат, понесених ним у зв`язку із здійсненням оплати розрахунку № б/н від 22.11.2019 на копіювання або друк документів відповідно до адвокатського запиту від 11.10.2019 на суму 77,55 грн та банківських послуг у розмірі 20,00 грн.
Згідно положень статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» адвокат - фізична особа, яка здійснює адвокатську діяльність на підставах та в порядку, що передбачені цим Законом.
Відповідно до статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.
Відповідно до статті 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.
Аналіз положень процесуального закону дає підстави для висновку про те, що документально підтверджені судові витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають компенсації стороні, яка не є суб`єктом владних повноважень та на користь якої ухвалене рішення, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень.
Компенсація витрат на професійну правничу допомогу здійснюється у порядку, передбаченому статтею 134 КАС України, яка не обмежує розмір таких витрат.
За змістом пункту 1 частини третьої статті 134 КАС України розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.
Розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат (пункт 2 частини третьої статті 134 КАС України).
Відповідно до частини четвертої статті 134 КАС України  для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
При цьому, частиною п`ятою статті 134 КАС України  визначено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
За приписами частини сьомої статті 139 КАС України  розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
Суд звертає увагу на те, що зі змісту вказаних норм вбачається, що від учасника справи вимагається надання доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою. Що стосується часу, витраченого фахівцем в галузі права, то зі змісту вказаних норм процесуального права можна зробити висновок, що достатнім є підтвердження лише кількості такого часу, але не обґрунтування, яка саме кількість часу витрачена на відповідні дії (постанова Верховного Суду від 13.12.2018 у справі № 816/2096/17).
Відповідно до частин шостої та сьомої статті 134 КАС України у разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Тобто, законодавець визначив, що обов`язок доведення не співмірності витрат покладається саме на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами та при наявності зазначеного положення суд розглядає питання співмірності витрат.
Відповідачем у відзиві на позовну заяву зазначено, що представник позивача Солодовніков О.П. звертається до суду з аналогічними позовами в інтересах інших осіб, що на його думку, не потребує додаткового вивчення різноманітних нормативних актів, внаслідок чого вартість роботи адвоката завищена. Разом з тим, відповідачем не надано суду клопотання про зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також не вчинено дій по доведенню не співмірності витрат, заявлених позивачем до відшкодування. 
В свою чергу, представником позивача на підтвердження оплати послуг адвоката надано квитанцію від 11.05.2020 про сплату позивачем за надання консультацій, збір доказів, роботу з нормативною базою, складання позову коштів у сумі 3000,00 грн (а.с.48).
Матеріали справи містять договір б/н від 19.08.2019 (далі - Договір) про надання правової допомоги, укладений між позивачем та адвокатом Солодовніковим О.П. (а.с.46).
Підпунктом 3.1 пункту 3 Договору визначено, що за правову допомогу, передбачену в підпункті 1.2 Договору замовник сплачує адвокату винагороду в розмірі визначеному додатком №1 до цього договору. 
У відповідності до додатком №1 до Договору б/н від 19.08.2019 за правову допомогу, передбачену підпунктом 1.2 Договору замовник сплачує адвокату винагороду в розмірі 3000,00 грн, про що додатково складається акт прийому передачі наданих послуг з зазначенням прийняття наданих послуг з виданням квитанції про отримання адвокатом грошових коштів від замовника (а.с.76). 
Послуги адвоката з питань правової допомоги прийнято позивачем згідно акта від 11.05.2020 приймання-передачі наданих послуг № 4 до Договору про надання правової допомоги № б/н від 19.08.2019, відповідно до якого вартість послуг адвоката за цим актом складає 3000,00 грн (вартість надання консультацій, запитів, збору доказів – 1000,00 грн; вартість складання позовної заяви – 1000,00 грн; вартість роботи адвоката з судовою практикою, законами та підзаконними актами для формування правової позиції щодо порушення прав замовника відповідачем – 1000,00 грн) (а.с.47).
Враховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що представником позивача доведено належними та допустимими доказами понесенні позивачем судові витрати на правничу допомогу у сумі 3000,00 грн.
Одночасно місцевий суд не знайшов підстав для задоволення вимог позивача щодо стягнення з військової частини НОМЕР_1 витрат, понесених ним у зв`язку із здійсненням оплати розрахунку № б/н від 22.11.2019 на копіювання або друк документів відповідно до адвокатського запиту від 11.10.2019 на суму 77,55 грн та банківських послуг у розмірі 20,00 грн, а позивачем чи його представником в цій частині судове рішення не оскаржене, тому має бути залишено без змін.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції при постановленні оскаржуваного рішення допустив порушення норм матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення місцевого суду – зміни.
Відповідно до положень ч.1 ст. 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового судового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального та процесуального права.
Судові витрати суб`єкта владних повноважень, пов`язані зі сплатою судового збору, діючим процесуальним законодавством йому не відшкодовуються.
Керуючись статтями  250, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства  України, -          

                                                    ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Луганського прикордонного загону ім. Героя України Євгенія Пікуса (військова частина НОМЕР_1 ) – задовольнити частково.
Рішення Луганського окружного адміністративного суду від 23 червня 2020 року у справі № 360/1879/20 – змінити.
В абзаці третьому резолютивної частини рішення Луганського окружного адміністративного суду від 23 червня 2020 року у справі № 360/1879/20 слова і цифри «в сумі 91645,80 грн (дев`яносто одна тисяча шістсот сорок п`ять грн 80 коп)» замінити словами і цифрами «в сумі 22 417 (двадцяти двох тисяч чотирьохсот сімнадцяти) гривень 64 коп.».
В іншій частині Рішення Луганського окружного адміністративного суду від 23 червня 2020 року у справі № 360/1879/20 – залишити без змін.
Повне судове рішення – 20 квітня 2021 року.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення в порядку, передбаченому статтею 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя                                                                                 І. В. Сіваченко

Судді                                                                                            А. А. Блохін

                                                                                                                                                                                                                                                  Т. Г. Гаврищук