Ухвала
Іменем України
 
03 червня 2021 року
 
м. Київ
 
справа №      464/4023/19
провадження № 61-5360ск21
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Ступак О. В., Усика Г. І.,
 
учасники справи:
позивачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
відповідачі: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , 
третя особа - Орган опіки та піклування в особі Сихівської районної адміністрації Львівської міської ради,
 
розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Сихівського районного суду м. Львова від 10 листопада 2019 року у складі судді Дулебка Н. І. та постанову Львівського апеляційного суду від 17 лютого 2021 року у складі колегії суддів: Бойко С. М., Левика Я. А., Шандри М. М.,
 
ВСТАНОВИВ:
У липні 2019 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 звернулись до суду з позовом до ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , в якому просили: усунути їм перешкоди у користуванні жилим приміщенням квартири АДРЕСА_1 , шляхом виселення відповідачів ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 з цієї квартири із наданням їм права користування жилим приміщенням квартири АДРЕСА_2 ; визнати відповідачів ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 такими, що втратили право користування жилим приміщенням квартири АДРЕСА_1 зі зняттям їх з реєстраційного обліку у цій квартирі.
Позов обґрунтовано тим, що їхня сім`я фактично проживає у квартирі АДРЕСА_1 , а позивач ОСОБА_3 зареєстрована у цій квартирі. Разом з ними в квартирі проживає відповідач ОСОБА_4 зі своїми дітьми. Між сторонами склались конфліктні відносини, а тому вони (позивачі) звертались до суду з позовом про встановлення порядку користування квартирою, однак, їм було відмовлено. У зв`язку з наявним у позивача ОСОБА_1 психоневрологічним захворюванням, він не може проживати в одній кімнаті із членами своєї сім`ї, а тому вони пропонували відповідачам переїхати у квартиру АДРЕСА_2 , яку позивачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 одержали в порядку черговості для поліпшення своїх житлових умов, натомість, відповідачі у добровільному порядку не бажають звільняти спірну квартиру. ОСОБА_4 та ОСОБА_5 звернулись до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про їх виселення з квартири по АДРЕСА_3 , у зв`язку із втратою ними права на користування цією квартирою, у квартиру АДРЕСА_2 , в якій вони зареєстровані і на яку 08 травня 2019 року їм видано свідоцтво про право власності.
Відповідачі ОСОБА_4 , ОСОБА_5 пред`явили до суду зустрічний позов про виселення ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з квартири АДРЕСА_1 , у зв`язку з втратою права користування такою. 
Зустрічний позов обґрунтовано тим, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 одержали двокімнатну квартиру по АДРЕСА_4 , зареєструвались у ній, добровільно знявшись з реєстрації у квартирі по АДРЕСА_3 , однак, не бажають в добровільному порядку звільнити приміщення спірної квартири і створюють нестерпні умови для спільного проживання: провокують на конфлікти, захаращують квартиру всіляким непотребом, знайденим на смітниках.
Рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 19 листопада 2019 року, залишеним без змін постановою Львівського апеляційного суду від 17 лютого 2021 року, у задоволенні позову ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 відмовлено. Позов ОСОБА_4 , ОСОБА_5 задоволено. Виселено ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з квартири АДРЕСА_1 . Вирішено питання судового збору.
Суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, задовольняючи позов ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , мотивував своє рішення тим, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 втратили право на користування жилим приміщенням спірної квартири у зв`язку з їх вибуттям в інше жиле приміщення, яке знаходиться у АДРЕСА_4 . Разом із цим відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , суди дійшли висновку про безпідставність таких вимог, оскільки відповідачі на законних підставах проживають у спірній квартирі і права на користування жилим приміщенням цієї квартири з наведених позивачами за первісним позовом підстав не втрачали.
ОСОБА_1 у березні 2021 року звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою на рішення Сихівського районного суду м. Львова від 19 листопада 2019 року та постанову Львівського апеляційного суду від 17 лютого 2021 року у вищевказаній справі, в якій посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржувані судові рішення скасувати.
Ухвалою Верховного Суду від 16 квітня 2021 року касаційну скаргу ОСОБА_1 залишено без руху для подання уточненої редакції касаційної скарги, в якій зазначити підстави касаційного оскарження.
 
У травні 2021 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду матеріали на усунення недоліків касаційної скарги, зокрема уточнену редакцію касаційну скаргу.
 
В уточненій касаційній скарзі посилається на неправильне застосування судами норм матеріального права, а саме статей 104, 156, 179 Житлового кодексу Української РСР (далі - ЖК УРСР), статті 15, 16, 316-319, 391, 321, 717, 722 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), без урахування висновків, викладених у постанові Верховного Суду від 19 грудня 2020 року у справі № 209/2642/18, постановах Верховного Суду України від 05 липня 2017 року у справі № 6-798цс17, від 13 листопада 2013 року у справі № 6-115цс13 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).
Касаційну скаргу мотивовано тим, що оскаржувані судові рішення в частині виселення ОСОБА_1 та ОСОБА_2 призведе до порушення їх прав на житло. Також звертає увагу, що суди попередніх інстанцій дійшли помилкового висновку про те, що ОСОБА_4 та ОСОБА_5 мають право звертатись із позовом про виселення, оскільки вони не є наймачами спірної квартири. Крім того задовольняючи зустрічний позов, суди не врахували, що квартира, яку ОСОБА_1 та ОСОБА_2 отримали у право власності в порядку поліпшення житлових умов не придатна для проживання, оскільки потребує проведення ремонтних робіт, які останні не мають змоги зробити.
Відповідно до пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України  у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).
Відповідно до частини шостої статті 394 ЦПК України ухвала про відмову у відкритті касаційного провадження повинна містити мотиви, з яких суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження.
Вивчивши касаційну скаргу, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки касаційна скарга є необґрунтованою.
Судами попередніх інстанцій встановлено, що квартира АДРЕСА_1 належить до комунальної власності, складається з трьох кімнат, житловою площею 50,90 кв. м, загальною площею 72,70 кв. м.
У квартирі зареєстровані: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , неповнолітня ОСОБА_7 та ОСОБА_3 . 
З 23 листопада 2018 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зареєстровані у квартирі АДРЕСА_2 , яку вони отримали на підставі ордеру від 17 вересня 2018 року № 004811 в порядку черговості для поліпшення житлових умов, до цього, вони були зареєстровані у спірній квартирі по АДРЕСА_3 , в якій продовжують фактично проживати.
Згідно зі свідоцтвом про право власності від 08 травня 2019 року квартира АДРЕСА_2 належить на праві приватної спільної сумісної власності ОСОБА_2 та ОСОБА_1 . Квартира складається з двох кімнат, житловою площею 36,1 кв. м, загальною площею 67,3 кв. м.
Конфлікти сімей ОСОБА_1 та ОСОБА_5 з приводу користування житловим приміщенням спірної квартири були предметом перевірок правоохоронних органів, а також відповідні спори неодноразово розглядалися судами.
Рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 31 травня 2017 року, залишене без змін ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 21 серпня 2017 року, у задоволенні позовів сторін про встановлення порядку користування спірною квартирою відмовлено.
Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Згідно з частиною четвертою статті 9 ЖК УРСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.
За правилом статті 61 ЖК УРСР користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім`я якого видано ордер.
Положеннями частини другої статті 107 ЖК УРСР передбачено, що у разі вибуття наймача та членів його сім`ї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті договір найму жилого приміщення вважається розірваним з дня вибуття. Якщо з жилого приміщення вибуває не вся сім`я, то договір найму жилого приміщення не розривається, а член сім`ї, який вибув, втрачає право користування цим жилим приміщенням з дня вибуття.
У справі, що переглядається, установлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 добровільно знялись з реєстрації у квартирі АДРЕСА_1 , після чого зареєструвались в іншій квартирі у м. Львові та оформили на неї право власності.
Суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, правильно виходив із того, що отримання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у приватну власність квартири АДРЕСА_2 вказує на відсутність обов`язку держави із збереження за ними попереднього житла, з якого ОСОБА_1 та ОСОБА_2 вибули в добровільному порядку.
Установивши вказані обставини, суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, дійшов правильного висновку про те, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 проживають у спірній квартирі без відповідних правових підстав, а тому підлягають виселенню з квартири без надання іншого жилого приміщення.
Такий висновок відповідає правовому висновку Верховного Суду, викладеному у постанові від 21 жовтня 2020 року у справі № 750/1680/19.
Доводи касаційної скарги ОСОБА_1 про те, що його та ОСОБА_2 виселення призведе до порушення їх прав на житло, є безпідставними, оскільки законне право на зайняття спірного житлового приміщення було припинене ОСОБА_1 та ОСОБА_2 добровільно, а виселення останніх є пропорційним законній меті.
Крім того, безпідставними є посилання ОСОБА_1 у касаційній скарзі на те, що ОСОБА_4 та ОСОБА_5 не мають права звертатись до суду з позовом про виселення осіб зі спірного житлового приміщення.
Відповідно до частини третьої статті 6 Закону України «Про доступ до судових рішень» суд при здійсненні судочинства може  використовувати  лише текст судового рішення,  який опубліковано офіційно або внесено до Єдиного державного реєстру судових рішень.
Після смерті ОСОБА_10 - основного квартиронаймача, жоден із зареєстрованих у спірній квартирі за укладенням договору найму житлового приміщення замість попереднього наймача ( ОСОБА_10 ) не звертався і такий договір на час судового розгляду не укладений. Такі обставини встановлені рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 31 травня 2017 року у справі № 464/8783/16-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_11 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визначення порядку користування, розподіл особових рахунків, визначення суми заборгованості та зустрічним позовом ОСОБА_11 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про зміну договору найму квартири, зобов`язання укласти окремий договір найму і відкрити окремі особові рахунки, визначення порядку користування квартирою.
Таким чином, позивачі, як особи, які були вселені на законних підставах обґрунтовано звернулись із позовом про виселення
Посилання заявника на те, що судами попередніх інстанцій не взято до уваги висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 19 грудня 2020 року у справі № 209/2642/18, постановах Верховного Суду України від 05 липня 2017 року у справі № 6-798цс17, від 13 листопада 2013 року у справі № 6-115цс13, є безпідставними, оскільки у зазначених справах були суттєво відмінні від справи № 464/4023/19 обставини, що формують зміст правовідносин і впливають на застосування норм права, а також відмінний предмет спору.
Наведені в касаційній скарзі інші доводи переважно зводяться до необхідності переоцінки доказів у справі та незгоди із обставинами встановленими судами, не спростовують висновків судів попередніх інстанцій по суті вирішення спору та не дають підстав вважати, що судами неправильно застосовано норми матеріального права або допущено порушення норм процесуального права, які б могли бути підставою для відкриття касаційного провадження у справі.
Згідно з частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77-80, 89, 367 ЦПК України. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.
Отже, зі змісту касаційної скарги та оскаржуваних судових рішень убачається, що скарга є необґрунтованою, оскільки Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновки щодо питання застосування норм права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суди розглянули судові рішення відповідно до такого висновку.
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду як касаційного суду процедура, яка застосовується у Верховному Суді, може бути більш формальною (пункт 45 рішення ЄСПЛ від 23 жовтня 1996 року у справі «Леваж Престейшинз Сервісиз проти Франції», пункти 37, 38 рішення ЄСПЛ від 19 грудня 1997 року у справі «Бруалла Гомесде ла Торре проти Іспанії»).
Виходячи з викладеного, у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити.
Керуючись пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України, статтею 8 Закону України Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
УХВАЛИВ:
 
У відкритті касаційного провадження у справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_7 , законним представником якої є ОСОБА_4 , третя особа - Сихівська районна адміністрація Львівської міської ради, як орган опіки та піклування, про усунення перешкод у користуванні іншим житловим приміщенням шляхом виселення, надання права користування іншим житловим приміщенням, визнання осіб такими, що втратили право на користування житловим приміщенням та зняття з реєстраційного обліку, та зустрічним позовом ОСОБА_4 , ОСОБА_5 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_3 , Сихівська районна адміністрація Львівської міської ради, як орган опіки та піклування, про виселення, за касаційною скаргою  ОСОБА_1 на рішення Сихівського районного суду м. Львова від 10 листопада 2019 року та постанову Львівського апеляційного суду від 17 лютого 2021 рокувідмовити.  
 
Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу. 
 
Ухвала оскарженню не підлягає.
 
Судді:    	І. Ю. Гулейков       О. В. Ступак       Г. І. Усик