ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 580/4907/20                                                                  Суддя (судді) першої інстанції: В.В. Гаращенко
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
  12 травня 2021 року                                                                                            м. Київ
Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
головуючого-судді          Парінова А.Б.,
суддів:                              Беспалова О.О.,
                                        Грибан І.О.,
розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 11 січня 2021 р. у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправними дій та стягнення коштів, -
В С Т А Н О В И В:
До Черкаського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 з позовом до військової частини НОМЕР_1 , в якому просив суд:
- визнати протиправними дії військової частини НОМЕР_1 щодо виплати не в повному розмірі індексації грошового забезпечення ОСОБА_1 за період з 01.12.2015 року по 26.06.2019 року включно.
- стягнути з військової частини НОМЕР_1 на користь позивача індексацію грошового забезпечення за період з 01.12.2015 року по 26.06.2019 року включно в сумі 148 270,13 грн.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 та 26.06.2019 звільнений в запас. Водночас, на день прийняття наказу про виключення зі списків особового складу відповідач не провів з ним всіх розрахунків, зокрема щодо індексації грошового забезпечення за період з 01.12.2015 до 26.06.2019.
Рішенням Черкаського окружного адміністративного суду від 11 січня 2021 року адміністративний позов задоволено частково:
-визнано протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 28.02.2018 включно;
- стягнуто військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення в сумі 22546,71 коп., за період проходження військової з 01.01.2016 по 28.02.2018 включно;
- в задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Не погоджуючись з прийнятим судовим рішенням в частині відмови у задоволенні позовних вимог, позивач подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування всіх обставин справи та невідповідність висновків суду обставинам справи, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.
Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує, зокрема тим, що суд першої інстанції не врахував норми абзацу третього, четвертого, шостого пункту 5 Порядку № 1078 в частині вирішення питання про наявність підстав для виплати позивачу індексації його грошового забезпечення у мiсяцi підвищення доходу (березень 2018 року), не встановив, чи перевищує розмір підвищення грошового доходу позивача суму індексації, що склалася у мiсяцi підвищення такого доходу, у зв`язку з чим не дійшов висновку про виплатy позивачу індексації грошового забезпечення за перiод з березня 2018 року по серпень 2019 року. 
Окрім того, скаржник вказав, що суд не зазначив у своєму рішенні, що саме сiчень 2008 року є базовими мiсяцем для нарахування індексації за перiод з грудня 2015 по лютий 2018, що може стати пiдставою для зменшення суми iндексацiї відповідачем та приводом для повторного звернення до суду.
За наведених у апеляційній скарзі обставин, позивач просить суд скасувати рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 11.01.2021 у справі 580/4907/20 та викласти в новій редакції, а саме:
- визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо нарахування та виплати йому індексації грошового забезпечення за період з 01.12.2015 по 26.06.2019;
- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити йому індексацію грошового забезпечення за період з 01.12.2015 по 28.02.2018 із застосуванням січня 2008 року як місяця, з якого починається обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації грошового забезпечення (базового місяця);
- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити йому індексацію грошового забезпечення за період з 01.03.2018 по 26.06.2019 з урахуванням абзацу 4, 6 пункту 5 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України № 1078 від 17.07.2003, з урахуванням виплачених сум. 
Ухвалами Шостого апеляційного адміністративного суду від 23 лютого 2020 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 11 січня 2021 року та на підставі п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України призначено справу до апеляційного розгляду у порядку письмового провадження.
Відзиву на апеляційну скаргу до суду не надходило.
З метою повного та всебічного встановлення обставин справи, колегією суддів ухвалено рішення про продовження апеляційного розгляду даної справи на строк, що не перевищує п`ятнадцяти днів.
Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, колегія суддів виходить з наступного.
Як було встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи,   ОСОБА_1 наказом командира військової частини від 26.06.2019 №149 звільнений з військової служби за підпунктом “к” пункту 2 частини п`ятої статті 26 Закону України “Про військовий обов`язок і військову службу” та виключений зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення з 26.06.2019.
Позивач набув статусу учасника бойових дій, що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_2 від 29.04.2015 та має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни учасників бойових дій.
23 вересня 2020 року позивач подав до відповідача звернення, у якому, крім іншого просив:
- нарахувати та виплатити йому індексацію грошового забезпечення за період з 01.12.2015 по 28.02.2018 в сумі 86054,91 грн.;
- провести перерахунок та доплату індексації грошового забезпечення (враховуючи фіксовану суму індексації за березень 2018 року) за період з 01.03.2018 по 26.06.2019;
На запит позивача відповідач листом №350/205/192/62/339 від 12.10.2020 повідомив про відсутність підстав для виплати індексації.
Вважаючи, що позивач має право на виплату сум індексації грошового забезпечення позивач звернувся із вказаним позовом до суду.
Приймаючи рішення про часткове задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що  у період проходження позивачем військової служби, індексація його грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 28.02.2018 не нараховувалася та не виплачувалася, що свідчить про протиправну бездіяльність відповідача. Водночас, з огляду на те, що 01.03.2018 відбулось підвищення грошового забезпечення військовослужбовців, суд першої інстанції дійшов висновку, що виплата індексації припинена правомірно.
Разом з цим, судом першої інстанції було встановлено, що позивачу виплачено індексацію в грудні 2015 року в розмірі 494,70 грн. та з грудня 2018 року по червень 2019 року в сумі 733,19 грн. Отже, враховуючи вказані обставини, а також те, інформацію зазначену у наданій відповідачем довідці-розрахунку №350/205/192/62/402 від 24.11.2020, суд першої інстанції дійшов висновку, що позивачу за період з 01.01.2016 по 28.02.2018 підлягає виплата індексація в сумі 22546,71 грн. При цьому, суд першої інстанції вказав, що наданий позивачем розрахунок проведений помилково, оскільки не вірно визначено базовий місяць для обрахунку індексації.
Переглядаючи справу за наявними у ній доказами, перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів зазначає про таке.
Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України в органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до ч.ч.1-3    ст.9 Закону України від 20.12.1991 №2011-ХІІ "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей"    (далі - Закон №2011-ХІІ) держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.
Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері праці та соціальної політики, інші центральні органи виконавчої влади відповідно до їх компетенції розробляють та вносять у встановленому порядку пропозиції щодо грошового забезпечення військовослужбовців.
До складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.
Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця.
Грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону.
Індексація грошових доходів населення відповідно до ч.1 ст.1 Закону України від 03.07.1991 №1283-ХІІ "Про індексацію грошових доходів населення" (далі - Закон №1283-ХІІ) - встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг.
На підставі ч.1 ст.2 Закону №1283-ХІІ індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру, зокрема, оплата праці (грошове забезпечення).
Згідно з ч.1 ст.4 Закону №1283-ХІІ індексація грошових доходів населення проводиться в разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який установлюється в розмірі 103 відсотка.
Постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року №1078    (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) затверджений Порядок проведення індексації грошових доходів населення (далі - Порядок №1078), згідно з п.2 якого індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані в гривнях на території України, які не мають разового характеру, зокрема, грошове забезпечення військовослужбовців.
Пунктом 6 вказаного Порядку передбачено, що виплата сум індексації грошових доходів здійснюється за рахунок джерел, з яких провадяться відповідні грошові виплати населенню, зокрема, підприємства, установи та організації, що фінансуються чи дотуються з державного бюджету, підвищують розміри оплати праці (грошового забезпечення) у зв`язку з індексацією за рахунок власних коштів і коштів державного бюджету.
Отже, індексація грошового забезпечення є однією із основних державних гарантій щодо оплати праці. Проведення індексації у зв`язку зі зростанням споживчих цін (інфляцією) є обов`язком для всіх юридичних осіб-роботодавців, незалежно від форми власності та виду юридичної особи.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що відповідачем не надано жодних належних та допустимих доказів того, що у бюджеті відповідного рівня, з якого відбувається фінансування, кошти на індексацію грошового забезпечення відсутні. Тому, невиконання обов`язку з нарахування індексації на грошове забезпечення військовослужбовця в разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який установлюється в розмірі 103 відсотка, свідчить про недотримання вимог Закону.
Європейський суд з прав людини у рішенні від 08 листопада 2005 року у справі "Кечко проти України" (заява №63134/00) зауважив, що в межах свободи дій держави визначати, які надбавки виплачувати своїм працівникам з державного бюджету. Держава може вводити, призупиняти чи закінчити виплату таких надбавок, вносячи відповідні зміни до законодавства. Однак, якщо чинне правове положення передбачає виплату певних надбавок і дотримано всі вимоги, необхідні для цього, органи державної влади не можуть свідомо відмовляти у цих виплатах, доки відповідні положення є чинними (пункт 23 рішення). Також Суд не прийняв аргумент Уряду України щодо відсутності бюджетних асигнувань, оскільки органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов`язань.
Реалізація особою права, що пов`язане з отриманням бюджетних коштів, яке базується на спеціальних, чинних на час виникнення спірних правовідносин, нормативно-правових актах національного законодавства, не може бути поставлена у залежність від бюджетних асигнувань. Такого ж висновку дотримується судова практика Верховного Суду (відповідний висновок у постанові Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі №825/874/17, який підлягає безумовному врахуванню судами нижчих інстанцій на підставі ч.5   ст.242 КАС України).
Конституційний Суд України неодноразово розглядав питання, пов`язані з реалізацією права на соціальний захист, і сформулював правову позицію, згідно з якою    Конституція України    відокремлює певні категорії громадян України, що потребують додаткових гарантій соціального захисту з боку держави. До них, зокрема, належать громадяни, які відповідно до    статті 17 Конституції України    перебувають на службі у військових формуваннях та правоохоронних органах держави, забезпечуючи суверенітет і територіальну цілісність України, її економічну та інформаційну безпеку, а саме: у Збройних Силах України, органах Служби безпеки України, міліції, прокуратури, охорони державного кордону України, податкової міліції, Управління державної охорони України, державної пожежної охорони, Державного департаменту України з питань виконання покарань тощо (рішення Конституційного Суду України від 06.07.1999 № 8-рп/99    у справі щодо права на пільги та від 20.03.2002 № 5- рп/2002 у справі щодо пільг, компенсацій і гарантій).
У зазначених рішеннях Конституційний Суд України вказав, що необхідність додаткових гарантій соціальної захищеності цієї категорії громадян як під час проходження служби, так і після її закінчення зумовлена насамперед тим, що служба у Збройних Силах України, інших військових формуваннях та правоохоронних органах держави пов`язана з ризиком для життя і здоров`я, підвищеними вимогами до дисципліни, професійної придатності, фахових, фізичних, вольових та інших якостей. Це повинно компенсуватися наявністю підвищених гарантій соціальної захищеності, тобто комплексу організаційно-правових економічних заходів, спрямованих на забезпечення добробуту саме цієї категорії громадян як під час проходження служби, так і після її закінчення.
Відсутність законодавчого механізму для нарахування та виплати індексації за періоди, в яких була відсутня фінансова можливість такої виплати, не є підставою для позбавлення особи права на отримання коштів (мирне володіння його майном), виплата яких передбачена законом.
Постановою КМУ від 07.11.2007 №1294 "Про упорядкування структури та умов грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб"    затверджено схеми посадових окладів військовослужбовців.
Відповідно до інформації, яка розміщена на офіційному веб-сайті Держстату України, у березні місяці 2008 року величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації у 103 відсотка та складала 103,8 відсотки.
Отже, грошове забезпечення військовослужбовців підлягало індексації з цього періоду.
Згідно з    постановою КМУ від 30.08.2017 №704 "Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб"    затверджено нову тарифну сітку розрядів і коефіцієнтів посадових окладів військовослужбовців, внаслідок чого збільшилось грошове забезпечення всіх категорій службовців.
Таким чином, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що з березня 2018 року змінився базовий місяць для нарахування індексації позивача, тому, ненарахування та невиплата відповідачем позивачу індексації грошового забезпечення за період з січня 2016 року до лютого 2018 року є протиправною бездіяльністю, з урахуванням того, що згідно  з даними наявного у матеріалах справи розрахунку індексації грошового забезпечення позивача в грудні 2015 року йому виплачено індексацію в розмірі 494,70 грн. Вказаний факт підтверджується також наявною у матеріалах справи довідкою-розрахунком від 24 листопада 2020 року № 350/205/192/62/402.
У зв`язку з цим, суд обґрунтовано для повного захисту прав позивача визнав саме протиправною бездіяльність відповідача щодо ненарахування та невиплати йому індексації грошового забезпечення за вказаний період замість протиправних дій відповідача щодо виплати індексації не в повному розмірі, як просив позивач.
Щодо позовних вимог в частині стягнення з відповідача індексації за період з 01.12.2015 до 26.06.2019 в сумі 148   270,13 грн., колегія суддів звертає увагу на таке.
З аналізу вищевказаних норм чинного законодавства вбачається, що розрахунок індексації грошового забезпечення є компетенцією відповідача як органу, в якому позивач проходив службу і який виплачував йому грошове забезпечення.
У даному випадку саме на відповідача за наявності законних підстав покладається обов`язок нарахувати та виплатити позивачу індексації грошового забезпечення.
У той же час,    згідно Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи № R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11.03.1980 на 316-й нараді, під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду - тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.
Здійснюючи судочинство Європейський суд неодноразово аналізував наявність, межі, спосіб та законність застосування дискреційних повноважень національними органами, їх посадовими особами. Зокрема, в рішенні Європейського суду з прав людини від 17.12.2004 року у справі «Педерсен і Бодсгор проти Данії» зазначено, що здійснюючи наглядову юрисдикцію, суд, не ставлячи своїм завданням підміняти компетентні національні органи, перевіряє, чи відповідають рішення національних держаних органів, які їх винесли з використанням свого дискреційного права, положенням Конвенції та Протоколів до неї. Суд є правозастосовчим органом та не може підміняти державний орган, рішення якого оскаржується, приймати замість нього рішення, яке визнається протиправним, інше рішення, яке б відповідало    закону, та давати вказівки, які б свідчили про вирішення питань, які належать до компетенції такого суб`єкта владних повноважень.
У рішенні Європейського суду з прав людини від 02.06.2006 року у справі «Волохи проти України» (заява № 23543/02) при наданні оцінки повноваженням державних органів суд виходив з декількох ознак, зокрема щодо наявності дискреції. Так, суд вказав, що норма права є «передбачуваною», якщо вона сформульована з достатньою чіткістю, що дає змогу кожній особі - у разі потреби за допомогою відповідної консультації - регулювати свою поведінку. «…надання правової дискреції органам виконавчої влади у вигляді необмежених повноважень було б несумісним з принципом верховенства права.
Отже,    закон    має з достатньою чіткістю визначати межі такої дискреції, наданої компетентним органам, і порядок її здійснення, з урахуванням законної мети даного заходу, щоб забезпечити особі належний захист від свавільного втручання.
Тобто, під дискреційним повноваженням слід розуміти компетенцію суб`єкта владних повноважень на прийняття самостійного рішення в межах, визначених законодавством, та з урахуванням принципу верховенства права.
Зміст компетенції органу виконавчої влади складають його повноваження - певні права та обов`язки органу діяти, вирішуючи коло справ, визначених цією компетенцією. В одних випадках це зміст прав та обов`язків (право діяти чи утримуватися від певних дій). В інших випадках органу виконавчої влади надається свобода діяти на свій розсуд, тобто оцінюючи ситуацію, вибирати один із кількох варіантів дій (або утримуватися від дій) чи один з варіантів можливих рішень.
За таких обставин, у даному випадку повноваження щодо обрахунку індексації, у відповідності до положень Порядку №1078 та Закону № 1282-XII, покладається на відповідача.
У даній правовій ситуації індексація за період з 01 січня 2015 року до 28 лютого 2018 року не нарахована та не виплачена позивачу, що підтверджується також довідкою-розрахунком від 24 листопада 2020 року № 350/205/192/62/402.
Тобто, питання про те, який базовий місяць буде використаний відповідачем при нарахуванні індексації є передчасним, оскільки у цій частині права позивача ще не порушені.
Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 15 жовтня 2020 року у справі №240/11882/19.
Отже, оскільки визначення розміру індексації, що належить до виплати позивачу є компетенцією відповідача, як органу, в якому позивач проходив службу і який виплачував йому грошове забезпечення, відтак суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, що наданий позивачем розрахунок проведений неправильно, оскільки не вірно визначено базовий місяць для обрахунку індексації.
При цьому, з огляду на встановлені обставини справи та норми чинного законодавства, колегія суддів зазначає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, що позивачу за період з 01.01.2016 по 28.02.2018 підлягає виплаті індексація в сумі 22546,71 грн., оскільки відповдне нарахування наділений повноваженнями здійснювати безпосередньо відповідач.
Колегія суддів зазначає, що в даному випадку належним способом захисту порушеного права позивача буде зобов`язання відповідача нарахувати і виплатити позивачу індексацію грошового забезпечення за період з 01 січня 2016 року по 28 лютого 2018 року.
При цьому, колегія суддів враховує, що позивач не заявляв до суду першої інстанції вимогу про визначення базового місяця для нарахування індексації (до березня 2018 року - січень 2008 року), тому в силу приписів ч. 5 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції не може розглядати позовні вимоги та підстави позову, що не були заявлені в суді першої інстанції.
Разом з тим, на підставі даних наявних у матеріалах справи доказів, колегією суддів встановлено, що базовим місяцем при нарахуванні позивачу індексації за період з 01 січня 2016 року по 28 лютого 2018 року відповідач вважає січень 2015 року.
Отже, з огляду на зазначене та з метою недопущення порушення прав позивача у майбутньому, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.
Відповідно до пункту 5 Порядку №1078 в редакції, що вступила в силу з 01.12.2015 року, у разі підвищення тарифних ставок (окладів), пенсій або щомісячного довічного грошового утримання, стипендій, виплат, що здійснюються відповідно до законодавства про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, значення індексу споживчих цін у місяці, в якому відбувається підвищення, приймається за 1 або 100 відсотків.
Обчислення індексу споживчих цін для проведення подальшої індексації здійснюється з місяця, наступного за місяцем підвищення зазначених грошових доходів населення.
У разі зростання заробітної плати за рахунок інших її складових без підвищення тарифних ставок (окладів) сума індексації не зменшується на розмір підвищення заробітної плати. У разі коли відбувається підвищення тарифної ставки (окладу), у місяці підвищення враховуються всі складові заробітної плати, які не мають разового характеру.
На момент виникнення спірних правовідносин визначення розміру посадових окладів військовослужбовців здійснювалося відповідно до постанови Кабміну України “Про упорядкування структури та умов грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб” від 07.11.2007 р. № 1294 (далі - Постанова № 1294), якою було затверджено схеми посадових окладів військовослужбовців.
Відповідно до пункту 13 Постанови № 1294 вона набрала чинності з 01.01.2008 року.
Вищевказана постанова діяла до дати набрання чинності    постанови Кабміну України “Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб” від 30.08.2017 року № 704, якою встановлені нові розміри посадових окладів військовослужбовців, а саме 01.03.2018 року.
Враховуючи те, що посадовий оклад за посадою, яку займав позивач до березня 2018 року востаннє підвищувався 01 січня 2008 року відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 07.11.2007 року №1294, то відповідно до статті 102 Постанови №1078 обчислення індексу споживчих цін здійснюється з місяця, наступного за місяцем підвищення тарифної ставки (окладу), за посадою, яку займає працівник, а саме - з лютого 2008 року та стосується як для діючих так і для новоприйнятих або переведених військовослужбовців.
Тобто з 01.12.2015 року базовим місяцем для розрахунку індексації грошового забезпечення є січень 2008 року.
При цьому, колегія суддів звертає увагу, що відповідач визначаючи базовий місяць при нарахуванні індексації має діяти у чітко визначених межах закону.  
З урахуванням викладеного, колегія суддів приходить до висновку, що відповідач, починаючи з грудня 2015 року, повинен був застосовувати січень 2008 року як базовий місяць для розрахунку індексації грошового забезпечення, оскільки саме з грудня 2015 року застосовуються нові єдині підходи щодо нарахування та виплати індексації грошового забезпечення (заробітної плати) затверджені порядком №1078.
Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом в постанові від 10 вересня 2020 року у справі №200/9297/19-а, де судом прямо вказано, що базовий місяць для нарахування індексації грошового забезпечення з 01.12.2015 року має застосовуватись січень 2008 року.
Водночас, на підставі даних наявних у матеріалах справи розрахунків, колегією суддів встановлено, що нарахування та виплату позивачу індексації грошового забезпечення за грудень 2015 року у сумі 494,70 було здійснено відповідачем з урахуванням базового місяця січень 2015 року, шо не відповідає нормам чинного законодавства.
Проте, оскільки позивачем не було заявлено позовних вимог про визнання  неправомірним нарахування та виплати позивачу індексації грошового забезпечення за грудень 2015 року з базового місяця - січня 2015 року, а також зобов`язання відповідача здійснити перерахунок та виплату йому індексації грошового забезпечення за грудень 2015 року з застосуванням базового місяця січня 2008 року, а також з урахуванням вже виплаченої суми 494,70 грн., колегія суддів не вбачає за можливе поновити порушені права позивача у вказаний спосіб в межах даної адміністративної справи. 
З огляду на зазначене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що позовні вимоги щодо виплати позивачу не в повному розмірі індексації грошового забезпечення за грудень 2015 року є безпідставними та такими, що задоволенню не підлягають.
Що стосується позовних вимог про стягнення з відповідача індексації за період з 01.03.2018 до 26.06.2019, то колегія суддів зазначає таке.
Після прийняття постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 року №704 "Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб", якою затверджено схему тарифних розрядів за основними типовими посадами осіб офіцерського складу Збройних Сил, базовим місяцем для нарахування військовослужбовцям індексації став березень 2018 року.
Як вбачається з довідки-розрахунку військової частини НОМЕР_1 №350/205/192/62/402 від 24.11.2020 року з березня 2018 року позивачу нараховувалась та виплачувалась індексація грошового забезпечення в місяцях, у яких поріг інфляції перевищував 103%, а саме: з березня 2018 року по червень 2019 року (по день звільнення), базовий місяць – березень 2018 року, у зв`язку з чим, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог в частині зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу індексацію грошового забезпечення за період з 01.03.2018 року по 26.06.2019 року. 
Доводи апеляції позивача про те, що суд першої інстанції, вирішуючи його позовні вимоги в цій частині, помилково не врахував абзац 4,6 пункту 5 Постанови № 1078, яким передбачено спеціальний порядок обчислення розміру індексації, судова колегія до уваги не приймає, оскільки у межах адміністративного позову в цій справі    позивачем не заявлялись до суду першої інстанції вимоги про зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити індексацію грошового забезпечення за перiод з 01.03.2018 по 23.08.2019 з урахуванням абзаців 4,6 пункту 5 Постанови № 1078, з урахуванням виплачених сум, а у суду апеляційної інстанції у цьому випадку відсутні достатні правові підстави та повноваження для здійснення перевірки дій відповідача щодо нарахування позивачу індексації за період з 01.03.2018 по 23.08.2019, відповідно до абзацу 4,6 пункту 5 Постанови № 1078.
Таким чином, на підставі встановлених під час апеляційного розгляду обставин справи у їх сукупності та взаємозв`язку, колегією суддів встановлено, що висновки викладені у рішенні суду першої інстанції частково не відповідають обставинам справи та нормам чинного законодавства, а також спростовуються наявними у справі доказами та доводами апеляційної скарги.
Положеннями ст. 242 КАС України встановлено, що рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.
Згідно з ч. 1 ст. 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
З урахуванням викладеного, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції в частині стягнення з відповідача на користь позивача індексації грошового забезпечення у сумі 22546,71 грн. за період з 01.01.2016 по 28.02.2018 прийнято з порушенням норм матеріального права, що є підставою для його скасування у цій частині, та прийняття нового рішення про зобов`язання відповідача нарахувати і виплатити позивачу індексацію грошового забезпечення за період з 01 січня 2016 року по 28 лютого 2018 року з урахуванням висновків суду зазначених у цій постанові.
Отже, з урахуванням викладеного, колегія суддів зазначає, що доводи апелянта частково спростовують висновки викладені у рішенні суду першої інстанції у зв`язку з чим, апеляційна скарга підлягає задоволенню частково.
Керуючись ст.ст. 242-245, 308, 311, 315, 317, 321-322, 325, 328-329 КАС України, суд,-
П О С Т А Н О В И В :
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 11 січня 2021 року в частині стягнення з військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення в сумі 22546, 71 коп., за період проходження військової служби з 01.01.2016 по 28.02.2018 включно скасувати та в цій частині прийняти нове рішення, яким зобов`язати військову частину НОМЕР_1 нарахувати і виплатити позивачу індексацію грошового забезпечення за період з 01 січня 2016 року по 28 лютого 2018 року включено з урахуванням висновків суду зазначених у цій постанові.
В іншій частині рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 11 січня 2021 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя                                                            А.Б. Парінов

Судді:                                                                                О.О.Беспалов

                                                                                          І.О. Грибан