Номер провадження: 22-ц/813/3645/21 
Номер справи місцевого суду: 495/7404/19
Головуючий у першій інстанції Мишко В. В.
Доповідач Погорєлова С. О.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.05.2021 року                                                                 м. Одеса

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Одеського апеляційного суду у складі:
головуючого судді: Погорєлової С.О. 
суддів: Таварткіладзе О.М., Князюка О.В.
                        за участю секретаря: Дубрянської Н.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 у справі за заявою ОСОБА_1 (за участю заінтересованих осіб - ІНФОРМАЦІЯ_1 та Міністерства Оборони України) про встановлення факту, що має юридичне значення, на ухвалу Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області, постановлену під головуванням судді Мишко В.В. 11 листопада 2020 року у м. Білгород-Дністровський Одеської області, –

встановила:

У серпні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області (за участю заінтересованих осіб - ІНФОРМАЦІЯ_1 та Міністерства Оборони України) про встановлення факту, що має юридичне значення (а.с. 1-4). 
Заявник просив суд встановити факт одержання ним поранення при виконанні обов`язків військової служби на території республіки Афганістан (військова частина п.п. № НОМЕР_1 ) в період проходження строкової військової служби з 20 квітня 1984 року по 03 листопада 1985 року, а також, що дане поранення не було пов`язаним із вчиненням ним кримінального чи адміністративного правопорушення або не є наслідком вчинення ним дій у стані алкогольного, наркотичного чи токсичного сп`яніння або навмисного заподіяння особі тілесного ушкодження.
Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 11 жовтня 2019 року заяву ОСОБА_1 було залишено без розгляду. Роз`яснено заявнику, що він вправі подати відповідний позов до суду на загальних підставах (а.с. 57-59).
Постановою Одеського апеляційного суду від 27 квітня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 було задоволено частково. Ухвалу Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 11 жовтня 2019 року скасовано. Справу за заявою ОСОБА_1 про встановлення факту направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду (а.с. 90-93).
Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 11 листопада 2020 року заяву ОСОБА_1 було залишено без розгляду. Роз`яснено заявнику, що він вправі подати відповідний позов до суду на загальних підставах (а.с. 143-149).
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить ухвалу суду першої інстанції скасувати, справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду, посилаючись на порушення судом норм процесуального права (а.с. 151-158).
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.
Відповідно до частини першої статті 293 Цивільного процесуального кодексу України, окреме провадження – це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.
Суд розглядає в порядку окремого провадження справи про: 1) обмеження цивільної дієздатності фізичної особи, визнання фізичної особи недієздатною та поновлення цивільної дієздатності фізичної особи; 2) надання неповнолітній особі повної цивільної дієздатності; 3) визнання фізичної особи безвісно відсутньою чи оголошення її померлою; 4) усиновлення; 5) встановлення фактів, що мають юридичне значення; 6) відновлення прав на втрачені цінні папери на пред`явника та векселі; 7) передачу безхазяйної нерухомої речі у комунальну власність; 8) визнання спадщини відумерлою; 9) надання особі психіатричної допомоги в примусовому порядку; 10) примусову госпіталізацію до протитуберкульозного закладу; 11) розкриття банком інформації, яка містить банківську таємницю, щодо юридичних та фізичних осіб (ч.2 ст.294 ЦПК України).
Згідно із частинами першою та другою статті 315 Цивільного процесуального кодексу України, суд розглядає справи про встановлення факту: 1) родинних відносин між фізичними особами; 2) перебування фізичної особи на утриманні; 3) каліцтва, якщо це потрібно для призначення пенсії або одержання допомоги по загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню; 4) реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення; 5) проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу; 6) належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті; 7) народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження; 8) смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті; 9) смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру. У судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.
Проаналізувавши зміст вищенаведених статей можна відокремити такі умови, за наявності яких можливим є звернення до суду для встановлення фактів, що мають юридичне значення: факт, який потребує встановлення, має породжувати юридичні наслідки, тобто від нього повинні залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб; встановлення відповідного факту не пов`язано з наявністю спору про право; чинним законодавством не передбачено іншого порядку встановлення такого факту, або заявник не має можливості одержати (відновити) загублений (знищений) документ, який посвідчує необхідний факт; встановлення факту потрібно заявникові для конкретної мети.
Як вбачається з поданої до суду ОСОБА_1 заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, останній просив суд ухвалити рішення, яким встановити факт одержання заявником поранення при виконанні обов`язків військової служби на території республіки Афганістан (військова частина п.п. № НОМЕР_1 ) в період проходження строкової військової служби з 20 квітня 1984 року по 03 листопада 1985 року, а також, що дане поранення не було пов`язаним з вчиненням ним кримінального чи адміністративного правопорушення або не є наслідком вчинення ним дій у стані алкогольного, наркотичного чи токсичного сп`яніння або навмисного заподіяння особі тілесного ушкодження.
Встановлення даного факту заявнику необхідно для підтвердження права на отримання одноразової грошової допомоги у зв`язку із настанням інвалідності, внаслідок поранення під час виконання обов`язків військової служби.
Між тим, як вбачається із клопотань, поданих до суду першої інстанції заінтересованою особою – Одеським ОТЦ КСП, дана юридична особа категорично заперечує проти встановлення вказаного факту та просить залишити відповідну заяву ОСОБА_1 без розгляду.
Пленум Верховного Суду України (вищевказана постанова від 31 березня 1995 року № 5) у своїй постанові зазначив про те, що не можуть розглядатися судами заяви про встановлення фактів належності до осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи до ветеранів чи інвалідів війни, проходження військової служби, перебування на фронті, у партизанських загонах, одержання поранень і контузій при виконанні обов`язків військової служби, про встановлення причин і ступеня втрати працездатності, групи інвалідності та часу її настання, про закінчення учбового закладу і одержання відповідної освіти, одержання урядових нагород.
Як стверджує сам заявник, поранення він отримав в період проходження військової Збройних Силах з 20 квітня 1984 р. по 03 листопада 1985 р. у складі військової частини п/п території СССР (Афганістан).
Відповідно до наказу Міністра оборони СРСР 1975 року № 0215, для протоколів військово-лікарських комісій встановлений строк зберігання в архіві 50 років. 
Тому, заявник не позбавлений права звернутись із запитами до відповідних архівних установ і отримати необхідну інформацію, яка стосується отримання ним поранень під час проходження військової служби. 
Як вірно вказано у оскаржуваній ухвалі суду, законодавством передбачений інший порядок встановлення і підтвердження отриманих поранень під час служби в Збройних Силах, відповідні підтверджуючі документи мають терміни зберігання, які, в випадку заявника, на сьогодні не закінчились і вони перебувають на зберіганні у відповідних архівах, в публічному доступі є вся необхідна інформація архівних установ, в яких такі документи можуть зберігатись, а державою в уповноважений орган, який має всі можливості та успішну багаторічну практику надання допомоги громадянами у витребуванні відповідних документів з архівних установ.
Таким чином, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що зі спірних відносин вбачається спір про право. 
Відповідно до частини 6 статті 294 Цивільного процесуального кодексу України, якщо під час розгляду справи у порядку окремого провадження виникає спір про право, який вирішується в порядку позовного провадження, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює заінтересованим особам, що вони мають право подати позов на загальних підставах.
Такі наслідки настають як при порушенні заінтересованими особами питання про вирішення спору, так і тоді, коли суд сам дійде висновку про наявність спору про право цивільне.
Згідно із частиною 4 статті 315 Цивільного процесуального кодексу України, Суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо з заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, вбачається спір про право, а якщо спір про право буде виявлений під час розгляду справи, - залишає заяву без розгляду. 
Дійшовши вірних висновків стосовно вказаних обставин, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що заява ОСОБА_1 (за участю заінтересованих осіб -   ІНФОРМАЦІЯ_1  та Міністерства Оборони України) про встановлення факту, що має юридичне значення,  підлягає залишенню без розгляду у зв`язку із наявністю спору про право, однак, дійшов помилкового висновку про те що такий спір повинен вирішуватися в порядку позовного провадження.
Колегія суддів зауважує, що розгляд заяви ОСОБА_1 має відбуватись у порядку адміністративного судочинства.
Відповідно до пунктів 3, 4 частини першої статті 376 ЦПК України, підставами для зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Враховуючи наведене, суд апеляційної інстанції частково задовольняє апеляційну скаргу, та змінює резолютивну частину ухвали Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 11 листопада 2020 року шляхом роз`яснення ОСОБА_1 , що з даними вимогами останній може звернутися до суду в порядку КАС України.
Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384, 390 ЦПК України, колегія суддів, -

постановила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – задовольнити частково.
Ухвалу Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 11 листопада 2020 року – змінити.
Роз`яснити заявнику, що із зазначеними вимогами він може звернутися до суду в порядку КАС України.
В решті ухвалу залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку за правилами ст. 389 ЦПК України.
Повний текст судового рішення складений 25 травня 2021 року.

Головуючий                                                        С.О. Погорєлова

Судді                                                        О.В. Князюк

                                                       О.М. Таварткіладзе