П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

___________________________________________________________________________________

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

14 квітня 2021 р.	м.Одеса	Справа № 420/11525/20	
Головуючий в 1 інстанції: Андрухів В.В.
          
Судова колегія П`ятого апеляційного адміністративного суду у складі:  
              Головуючого:              Градовського Ю.М.
              суддів:                          Крусяна А.В., 
                                                    Яковлєва О.В.                          
          розглянувши в порядку письмового провадження в м.Одесі апеляційну скаргу Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Південного регіону на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 30 грудня 2020р. по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Південного регіону про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И Л А:
У жовтні 2020р. ОСОБА_1 звернувся в суд із позовом до Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Південного регіону, в якому просив:
- визнати протиправною бездіяльність Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Південного регіону щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за 25 календарних днів невикористаної щорічної відпустки за 2017р.; за 56 календарних днів невикористаної додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за 2016, 2017, 2018, 2019 роки; за 90 календарних днів невикористаної додаткової відпустки, як прокурору, який має стаж роботи в органах прокуратури понад 10 років, за 2015, 2016, 2017, 2018, 2019, 2020 роки, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з органів прокуратури 30 квітня 2020р.;
- зобов`язати Спеціалізовану прокуратуру у військовій та оборонній сфері Південного регіону нарахувати та виплатити  грошову компенсацію за 25 календарних днів невикористаної щорічної відпустки за 2017 рік; за 56 календарних днів невикористаної додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, за 2016, 2017, 2018, 2019 роки; за 90 календарних днів невикористаної додаткової відпустки, як прокурору, який має стаж роботи в органах прокуратури понад 10 років, за 2015, 2016, 2017, 2018, 2019, 2020 роки, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з органів прокуратури 30 квітня 2020р..
В обґрунтування своїх вимог позивач зазначив, що він проходив військову службу у Збройних Силах України з 1.08.1990р., та з 7.02.2002р. відряджений у розпорядження Генерального прокурора України.
Наказом військового прокурора Південного регіону України від 30.04.2020р. №424к його звільнено з органів прокуратури, а саме: звільнено з посади прокурора відділу нагляду з організації процесуального керівництва, підтримання обвинувачення в суді, додержання законів при виконанні судових рішень та координації правоохоронної діяльності управління нагляду за додержанням законів, виконанням судових рішень у кримінальному провадженні та при проведенні оперативно-розшукової діяльності Військової прокуратури Південного регіону України, виключено зі списків особового складу Військової прокуратури Південного регіону України, всіх видів забезпечення та направлено для подальшого проходження військової служби у розпорядження Міністерства оборони України.
Під час служби в органах прокуратури, до моменту звільнення з органів прокуратури позивач перебував на грошовому забезпеченні у Військовій прокуратурі Південного регіону України.
Наказом Генерального прокурора України від 5.02.2020р. №66  «Про окремі питання забезпечення початку роботи спеціалізованих прокуратур у військовій та оборонній сфері (на правах обласних прокуратур)», Військову прокуратуру Південного регіону України перейменовано у Спеціалізовану прокуратуру у військовій та оборонній сфері Південного регіону без зміни ідентифікаційного коду юридичної особи в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань .
Позивач вказав, що у період з 9.07.2015р. до 15.11.2015р. він безпосередньо брав участь в антитерористичній операції.
З 15.08.2016р. ОСОБА_1 має статус учасника бойових дій, про що йому видано відповідне посвідчення.
Позивач зазначив, що відповідно до ст.82 ЗУ «Про прокуратуру», прокурору, який має стаж роботи в органах прокуратури понад 10 років, надається додаткова оплачувана відпустка тривалістю 15 календарних днів.
Однак, фактично з 2015р. по 2020р., визначена ст.82 ЗУ «Про прокуратуру», додаткова відпустка позивачу не надавалась, у тому числі з огляду на наявність в країні особливого періоду.
За таких підстав, позивач зазначив, що оскільки з 2015р. до 30.04.2020р. зазначена додаткова відпустка, як прокурору, який має стаж роботи в органах прокуратури понад 10 років, позивачу не надавалась, а тому він має право на виплату компенсації за невикористану у 2015, 2016, 2017, 2018, 2019, 2020 роках включно, зазначеної додаткової відпустки, тобто за 6 років - 90 календарних днів. 
Крім того, позивач зазначив, що є учасником бойових дій, у зв`язку з чим, з жовтня 2015р., має право щорічно отримувати додаткову оплачувану відпустку строком на 14 календарних днів згідно п.12 ч.1 ст.12 ЗУ «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».
Проте, з серпня 2015р. до 2019р. зазначена додаткова відпустка, як учаснику бойових дій, позивачу не надавалась, у зв`язку з чим, позивач зазначає, що має право на виплату компенсації за невикористану у 2016, 2017, 2018, 2019 роках включно зазначеної додаткової відпустки, тобто за 4 роки - 56 календарних днів. 
Позивач вказав, що з січня 2015 року відповідно до вимог ст.10-1 Закону України  Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей,  тривалість його щорічної відпустки за нормами цього Закону повинна складати 45 календарних днів, без урахування часу, необхідного для проїзду до місця проведення відпустки та назад (10 років вислуги).
Разом з тим, позивач зазначив, що під час проходження служби у Військовій прокуратурі Південного регіону України, через службову завантаженість, позивачу не було надано (використано) у повному обсязі дні щорічної основної відпустки, а саме: 25 календарних днів за 2017р.. Компенсацію за невикористані дні щорічної основної відпустки позивач не отримував .
Позивач зазначив, що 24.07.2020р. він звернувся до військового прокурора Південного регіону України щодо виплати йому компенсації за невикористані додаткові відпустки та невикористані дні щорічної основної відпустки.
Листом від 28.08.2020р. за вих.№2875 Військовою прокуратурою Південного регіону України позивачу у зазначеній виплаті відмовлено.
Вважаючи таку відмову відповідача протиправною та вважаючи, що останній повинен був виплатити грошову компенсацію за дні невикористаних відпусток при проведенні з позивачем остаточного розрахунку на момент звільнення з органів прокуратури, позивач звернувся до суду із відповідним позовом.
Посилаючись на зазначене просив позов задовольнити.
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 30 грудня 2020р. адміністративний позов задоволено частково.
Визнано протиправною бездіяльність Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Південного регіону щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за 75  календарних днів невикористаної додаткової відпустки, як прокурору, який має стаж роботи в органах прокуратури понад 10 років, за період з 15.07.2015р. до 30.04.2020р.,  виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з органів прокуратури 30 квітня 2020р..
Зобов`язано Спеціалізовану прокуратуру у військовій та оборонній сфері Південного регіону нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за 75  календарних днів невикористаної додаткової відпустки, як прокурору, який має стаж роботи в органах прокуратури понад 10 років, за період з 15.07.2015р. до 30.04.2020р.,  виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з органів прокуратури 30 квітня 2020р..
У задоволенні решти позовних вимог - відмовлено.
В апеляційній скарзі апелянт просить рішення суду скасувати та прийняти нову постанову, якою у задоволенні адміністративного позову відмовити в повному обсязі.
Судова колегія вважає, що у відповідності до п.1 ч.1 ст.311 КАС України, апеляційну скаргу можливо розглянути в порядку письмового провадження, оскільки в матеріалах справи достатньо доказів для вирішення справи по суті.
Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідь судді-доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла до висновку про залишення скарги без задоволення, а рішення суду без змін, з наступних підстав.
Відповідно до ст.316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Задовольняючи частково адміністративний позов, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки позивача звільнено з посади прокурора,  виключено зі списків особового складу військової прокуратури Південного регіону України, всіх видів забезпечення та направлено, для подальшого проходження саме військової служби у розпорядження Міністерства оборони України, суд вважає, що при звільненні з військової прокуратури позивачу повинно було здійснено компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки, право на яку визначено ч.2 ст.82 ЗУ «Про прокуратуру», та яка пов`язана зі статусом прокурора, а не військовослужбовця ЗС України.
Вирішуючи спір, судова колегія вважає, що суд першої інстанції повно та об`єктивно дослідив обставини по справі, надані докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.
Так, судом першої інстанції встановлено та підтверджено під час апеляційного розгляду справи, що ОСОБА_1 проходив військову службу у Збройних Силах України з 1.08.1990р., та з 7.02.2002р. відряджений у розпорядження Генерального прокурора України.
З 7.02.2002р. по 14.08.2012р. позивач проходив військову службу на прокурорсько-слідчих посадах Військової прокуратури Південного регіону України, яка входила до складу Генеральної прокуратури України.
З 14.08.2012р. по 31.01.2015р. позивач проходив службу (працював) на прокурорсько-слідчих посадах у прокуратурі Південного регіону України з нагляду за додержанням законів у воєнній сфері, яка входила до складу Генеральної прокуратури України.
З 31.01.2015р. по 30.04.2020р. позивач проходив військову службу на прокурорсько-слідчих посадах Військової прокуратури Південного регіону України, яка входила до складу Генеральної прокуратури України.
Наказом військового прокурора Південного регіону України від 30.04.2020р. №424к, позивача звільнено з органів прокуратури, а саме: звільнено з посади прокурора відділу нагляду з організації процесуального керівництва, підтримання обвинувачення в суді, додержання законів при виконанні судових рішень та координації правоохоронної діяльності управління нагляду за додержанням законів, виконанням судових рішень у кримінальному провадженні та при проведенні оперативно-розшукової діяльності Військової прокуратури Південного регіону України, виключено зі списків особового складу військової прокуратури Південного регіону України, всіх видів забезпечення та направлено для подальшого проходження військової служби у розпорядження Міністерства оборони України (а.с. 20).
Наказом Генерального прокурора України від 5.02.2020р. №66  Про окремі питання забезпечення початку роботи спеціалізованих прокуратур у військовій та оборонній сфері (на правах обласних прокуратур), Військову прокуратуру Південного регіону України перейменовано у Спеціалізовану прокуратуру у військовій та оборонній сфері Південного регіону без зміни ідентифікаційного коду юридичної особи в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.
У період з 9.07.2015р. по 15.11.2015р. позивач безпосередньо брав участь в антитерористичній операції, у зв`язку з чим 15.08.2016р. отримав статус учасника бойових дій, про що йому видано відповідне посвідчення серії НОМЕР_1 від 15.08.2016р. (а.с.21).
24.07.2020р. позивач звернувся до військового прокурора Південного регіону України щодо виплати йому компенсації за невикористані додаткові відпустки та невикористані дні щорічної основної відпустки, а саме: за 25 календарних днів невикористаної щорічної відпустки за 2017р.; за 70 календарних днів невикористаної додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за період з 2016р. по 2020р.; за 90 календарних днів невикористаної додаткової відпустки, як прокурору, який має стаж роботи в органах прокуратури понад 10 років, за період з 2015-2020р.р. (а.с.32-34).
Листом від 28.08.2020р. за вих.№2875 вих.№20 Військова прокуратура Південного регіону України повідомила позивачу, що Військова прокуратура Південного регіону України відповідно до  ст.22 Бюджетного кодексу України  є розпорядником бюджетних коштів нижчого рівня та здійснює розрахунки виключно в межах бюджетних призначень, затверджених головним розпорядником коштів. Отже, за погодженням з розпорядником бюджетних коштів вищого рівня та збільшенням відповідного кошторису, може буде прийнято рішення про виплату позивачу грошової компенсації за всі невикористані дні додаткової відпустки, передбаченої п.2 ст.82 ЗУ «Про прокуратуру», про що буде повідомлено. Щодо виплати грошової компенсації за невикористані дні щорічної відпустки та додаткової відпустки як учаснику бойових дій проінформовано, що на час переведення позивача до Збройних сил України для подальшого проходження служби, з позивачем був проведений повний розрахунок відповідно до діючого законодавства, який не передбачав бажаних виплат. Вказані виплати здійснюються військовослужбовцям, які звільняються з військової служби (а.с.35).
Вважаючи таку відмову відповідача протиправною та вважаючи, що останній повинен був виплатити грошову компенсацію за дні невикористаних відпусток при проведенні з позивачем остаточного розрахунку на момент звільнення з органів прокуратури, позивач звернувся до суду із відповідним позовом.
Перевіряючи правомірність та законність дій Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Південного регіону щодо не нарахування та невиплаті ОСОБА_1 грошової компенсації за дні невикористаних відпусток при проведенні з позивачем остаточного розрахунку на момент звільнення з органів прокуратури, з урахуванням підстав, за якими позивач пов`язує їх протиправність та незаконність, колегія суддів виходить з наступного.
За приписами ч.2  ст. 19 Конституції України  визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені  Конституцією  та законами України.
Статтею 16-2 ЗУ «Про відпустки» передбачено надання учасникам бойових дій додаткової відпустки із збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів на рік.
Відповідно до ст.16-2 ЗУ «Про відпустки» учасникам бойових дій, постраждалим учасникам Революції Гідності, особам з інвалідністю внаслідок війни, статус яких визначений ЗУ «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», особам, реабілітованим відповідно до ЗУ «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років», із числа тих, яких було піддано репресіям у формі (формах) позбавлення волі (ув`язнення) або обмеження волі чи примусового безпідставного поміщення здорової людини до психіатричного закладу за рішенням позасудового або іншого репресивного органу, надається додаткова відпустка зі збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів на рік.
Право на одержання учасниками бойових дій додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів на рік передбачено п.12 ч.1 ст.12 Закону №3551, а саме: учасникам бойових дій (ст.ст.5, 6) надаються такі пільги: 12) використання чергової щорічної відпустки у зручний для них час, а також 2 одержання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів визначення учасника бойових дій надає ст.5 ЗУ №3551 «Про статус ветеранів війни гарантії їх соціального захисту» (далі також - Закон №3551), яким є особа, яка брала участь у виконанні бойових завдань по захисту Батьківщини у складі військових підрозділів, з`єднань, об`єднань всіх видів і родів військ Збройних Сил діючої армії (флоту), у партизанських загонах і підпіллі та інших формуваннях як у воєнний, так і у мирний час.
Абзацом 3 п.14 ст.10-1 Закону №2011-ХІІ передбачено, що у рік звільнення зазначених в абзацах першому та другому цього пункту військовослужбовців зі служби у разі невикористання ними щорічної основної або додаткової відпустки їм виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, у тому числі військовослужбовцям-жінкам, які мають дітей.
Відповідно до п.3 розділу XXXI Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністра оборони України від 7 червня 2018р. №260, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 26 червня 2018р. за №745/32197 (далі - Наказ №260) у рік звільнення військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), звільненим з військової служби за віком, станом здоров`я, у зв`язку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі, у зв`язку зі скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, які не використали щорічну основну відпустку або використали частково, за їх бажанням надається відпустка із наступним виключенням зі списків особового складу військової частини та виплачується грошове забезпечення у розмірі відповідно до кількості наданих днів відпустки або виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, в тому числі за минулі роки.
Іншим військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), які звільняються з військової служби, за їх бажанням надається відпустка із наступним виключенням зі списків особового складу військової частини тривалістю, що визначається пропорційно часу, прослуженому в році звільнення за кожен повний місяць служби, та за час такої відпустки виплачується грошове забезпечення або виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, в тому числі за минулі роки.
Отже, у випадку звільнення військовослужбовців з військової служби їм виплачується компенсація за всі невикористані ними дні щорічної відпустки, в тому числі за невикористані дні додаткової відпустки, передбаченої ст.16-2 Закону №504/96-ВР та п.12 ч.1 ст.12 З №3551-ХІІ.
Зазначений висновок узгоджується з позицією Великої Палати Верховного Суду у зразковій справі №620/4218/18 від 21.08.2019р.  щодо грошової компенсації за невикористану додаткову відпустку військовослужбовцям у період мобілізації.
Згідно ч.5 ст.242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
За таких обставин, судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції, що враховуючи правові висновки Верховного Суду у вищевказаній постанові, що саме при звільненні з військової служби позивач набуває право на отримання грошової компенсації за невикористану ним у 2016-2019р. додаткову відпустку як учасник бойових дій, передбачену п.12 ч.1  ст.12 Закону №3551-ХІІ, а також на отримання компенсації за 25 календарних днів невикористаної щорічної відпустки за 2017р.. 
Окрім того, відповідно до п.154 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого  Указом Президента України від 10 грудня 2008р. №1153/200, військовослужбовці (крім військовослужбовців строкової військової служби та військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період) за їх згодою можуть бути відряджені в інтересах оборони держави та її безпеки до державних органів, підприємств, установ, організацій, державних та комунальних навчальних закладів із залишенням на військовій службі, але зі звільненням із займаної посади з дальшим призначенням на посаду відповідно до Переліку посад, що заміщуються військовослужбовцями Збройних Сил України, інших військових формувань, правоохоронних органів спеціального призначення у державних органах, на підприємствах, в установах, організаціях, а також державних та комунальних навчальних закладах, та граничних військових звань за цими посадами, який затверджується Президентом України.
Для заміщення вакантних посад у державних органах, на підприємствах, в установах, організаціях, державних та комунальних навчальних закладах їх керівники надсилають до Міністерства оборони України письмовий запит про основні характеристики зазначених посад та професійні, освітні і кваліфікаційні вимоги, яким повинні відповідати військовослужбовці для зайняття таких посад.
На підставі письмового запиту Міністерством оборони України здійснюється добір військовослужбовців для відрядження на посади в державних органах, на підприємствах, в установах, організаціях, державних та комунальних навчальних закладах.
Рішення про відрядження військовослужбовців приймається Міністром оборони України.
Відрядження оформлюється на підставі письмового запиту керівника державного органу, підприємства, установи, організації, державного та комунального закладу освіти, рапорту військовослужбовця та відповідного подання  наказами Міністра оборони України.
Про призначення відряджених військовослужбовців на посади керівники державних органів, підприємств, установ, організацій, державних та комунальних закладів освіти письмово повідомляють Міністерство оборони України.
Відповідно до п.154 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого  Указом Президента України від 10 грудня 2008 року № 1153/200  за погодженням із Міністерством оборони України керівник державного органу, підприємства, установи, організації, державного та комунального навчального закладу звільняє з посад відряджених військовослужбовців та направляє їх у розпорядження Міністерства оборони України: після виконання визначеного обсягу робіт оборонного характеру; за зверненням військовослужбовця; у разі невиконання військовослужбовцем обов`язків за займаною посадою.
Звільнені з посади відряджені військовослужбовці направляються в місячний строк у розпорядження Міністерства оборони України з приписом, службовою характеристикою та наказом (розпорядженням) про звільнення з посади.
До зазначеного строку не включається час перебування військовослужбовців у відпустці, відрядженні, на лікуванні чи під вартою.
Після повернення в розпорядження Міністерства оборони України військовослужбовці призначаються на посаду з урахуванням рівня їх освіти, фізичної підготовки та стану здоров`я, але не нижчу за ту, з якої вони відряджалися.
Як встановлено судом першої інстанції та перевірено судовою колегією під час апеляційного розгляду справи, у  наказі  про звільнення позивача з посади прокурора від 30.04.2020р. №424к (а.с.20) міститься посилання на п.154 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого  Указом Президента України від 10 грудня 2008р. №1153/200.
Таким чином, судова колегія приходить до висновку, що враховуючи те, що звільнення позивача з посади прокурора з направленням для подальшого проходження військової служби у розпорядження Міністерства оборони України не є звільненням з військової служби та посилання на п.154 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України у наказі про звільнення позивача, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог про визнання  протиправною бездіяльності відповідача щодо не нарахування та невиплати грошової компенсації за 25 календарних днів невикористаної щорічної відпустки за 2017р. та за 56 календарних днів невикористаної додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2016-2019р.р., та про зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити грошову компенсацію за вищевказані дні відпусток.
Разом з тим, розглядаючи позовні вимоги в частині нарахування та виплати компенсації за невикористані дні додаткової відпустки відповідно до ст.82 ЗУ «Про прокуратуру», судова колегія зазначає наступне.
Відповідно до ч.2 ст.82 ЗУ «Про прокуратуру, прокурору», який має стаж роботи в органах прокуратури понад 10 років, надається додаткова оплачувана відпустка тривалістю 15 календарних днів.
Як було вірно зазначено судом першої інстанції, оскільки ЗУ «Про прокуратуру»  не врегульовано порядок та строки розрахунку з прокурором при звільненні, зважаючи, що право на отримання додаткової оплачуваної відпустки тривалістю 15 календарних днів за стаж роботи в органах прокуратури понад 10 років у позивача наявне саме відповідно до Закону України  «Про прокуратуру», суд вважає, що питання виплати компенсації за невикористані дні даної відпустки позивачу повинна здійснюватись відповідно до приписів  Кодексу законів про працю України  та  ЗУ «Про відпустки».
За загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовані спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.
Відповідно до ч.ч.1, 3  ст.83 КЗпП України  та ч.ч.1,3 ст.24 ЗУ «Про відпустки»  у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи.
У разі переведення працівника на роботу на інше підприємство грошова компенсація за не використані ним дні щорічних відпусток за його бажанням повинна бути перерахована на рахунок підприємства, на яке перейшов працівник.
Враховуючи вищенаведене, судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції, що при звільненні з військової прокуратури позивачу повинно було здійснено компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки, право на яку визначено ч.2 ст.82 ЗУ «Про прокуратуру», та яка пов`язана зі статусом прокурора, а не військовослужбовця ЗС України.
Судова колегія зазначає, що відповідно до  довідки від 28.04.2020р. про залишок невикористаних відпусток, підписаної начальником відділу роботи з кадрами Військової прокуратури Південного регіону України, позивачем не використано усього 75 календарних днів додаткової відпустки за стаж роботи в органах прокуратури, а не 90 днів, як зазначає позивач у позові.
За таких обставин, грошовій компенсації позивачу підлягає 75 календарних днів додаткової відпустки, як прокурору, який має стаж роботи в органах прокуратури понад 10 років, що було вірно зазначено судом першої інстанції.
В доводах апеляційної скарги апелянт посилається на неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права. На думку судової колегії, викладені у скарзі доводи не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи по суті. 
За таких обставин, судова колегія вважає, що рішення суду ухвалено з додержанням норм процесуального та матеріального права, а тому не вбачає підстав для його скасування.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст.  292,  311,  315,  317,  321,  322,  325,  328,  329 КАС України, суд,-

П О С Т А Н О В И Л А:
Апеляційну скаргу Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Південного регіону – залишити без задоволення.
          Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 30 грудня 2020р. – залишити без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає, крім випадків встановлених п.2 ч.5 ст.328 КАС України.

Головуючий:                                                                      Ю.М. Градовський

                                                                             
                       Судді:                                                                                   А.В. Крусян                                        

                                                                                                   О.В. Яковлєв