Номер провадження: 22-ц/813/1755/21 
Номер справи місцевого суду: 521/18491/19
Головуючий у першій інстанції Маркарова С. В.
Доповідач Драгомерецький М. М.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
19.05.2021 року                                                                 м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
             головуючого судді: Драгомерецького М.М.,
                                  суддів: Дришлюка А.І., Громіка Р.Д.,
                     при секретарі: Павлючук Ю.В., 
 
за участю: адвоката позивача ОСОБА_1 – ОСОБА_2 ,

           переглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 09 липня 2020 року у справі за позовом  ОСОБА_1 до Одеської міської ради, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору,  ОСОБА_4 про визначення додаткового строку для прийняття спадщини, - 
 
в с т а н о в и в:
 
07 листопада 2019 року адвокат Грицак Катерина Василівна в інтересах ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до Одеської міської ради про визначення судом додаткового строку для прийняття спадщини після смерті племінниці ОСОБА_5 . В обґрунтування своїх вимог позивач послався на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_5 .. Позивач є рідним дядьком померлої. За життя ОСОБА_5 на праві власності належали квартира  АДРЕСА_1  та квартира АДРЕСА_2 . Після смерті ОСОБА_5 він у встановлений законом строк не звернувся до нотаріальної контори за місцем відкриття спадщини із заявою  про прийняття спадщини з поважної причин, оскільки є людиною похилого віку, 1937 року народження, не є фахівцем у галузі права та не обізнаний із положеннями чинного законодавства, постійно проживає та зареєстрований на території іншої області, ніж місце відкриття спадщини, хворіє, а подані до нотаріуса заяви були оформлені із порушенням Наказу Міністерства юстиції України №296/5 від 22.02.2012р. «Про затвердження Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України».
Враховуючи викладене, позивач просив суд визнати причини пропуску строку  для прийняття спадщини поважними та визначити йому додатковий строк, достатній для подання заяви про прийняття спадщини після смерті племінниці тривалістю шість місяців.
Адвокат Грицак К.В. в інтересах ОСОБА_1 наполягала на задоволенні позову. Позивач ОСОБА_1 просив суд розглянути справу за його відсутністю, проти ухвалення заочного рішення не заперечував.
Відповідач, Одеська міська рада, в судове засідання не з`явилась, повідомлена судом про розгляд справи, процесуальним правом надання відзиву або заперечень  проти позову не скористалась.
Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 21 травня 2020 року задоволена заява ОСОБА_4 про допуск до участі  у справі у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору. Суд залучив ОСОБА_6 до участі у справі у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору.
Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору,  ОСОБА_4 , в судове засідання не з`явилась, повідомлена про розгляд справи в порядку статей 128-130 ЦПК України. Адвокат Стрезєв Анатолій Іванович в інтересах третьої особи ОСОБА_4  звертався до суду із заявами про відкладення розгляду справи та зупинення провадження у справі у зв`язку із поданням нею касаційної скарги на постанову Одеського апеляційного суду від 01 жовтня 2019 року по справі №521/15207/16.
Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 09липня 2020 року клопотання третьої особи щодо зупинення провадження залишено без задоволення.
Поважної причини неявки третьої особи ОСОБА_4 в судове засідання судом не встановлено.
Заочним рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 09 липня 2020 року позов задоволено. Суд визначив  ОСОБА_1 додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_5 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 , тривалістю шість місяців. Початком вказаного додаткового строку вважав наступний день після дня набрання рішенням законної сили.
В апеляційній скарзі третя особа ОСОБА_4 просить заочне рішення суду першої інстанції скасувати й ухвалити нове рішення, яким у задоволені позову відмовити, посилаючись на порушення судом норм процесуального та матеріального права.
У судове засідання до суду апеляційної інстанції сторони по справі не з`явились, але про розгляд справи вони сповіщались належним чином та завчасно, що підтверджується поштовим повідомленням про отримання ними судових повісток. Крім того, інтереси позивача ОСОБА_1 представляє його адвокат.
17 травня 2021 року від адвоката Стрезєва А.І. в інтересах ОСОБА_4 надійшло клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку із його зайнятістю у іншому судовому засіданні.
Відповідно до статті 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.
Якщо учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 01 жовтня 2020 року у справі №361/8331/18.
Також колегія суддів враховує, що відповідно до приписів ст. 367 ЦПК України апеляційний суд переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів і вимог апеляційної скарги. Оскільки заяву про відкладення судового засідання подано саме адвокатом Стрезєвим А.І., який представляє інтереси апелянта по справі, то судова колегія вважає, що з метою дотримання строку розгляду апеляційної скарги, встановленого ч. 1 ст. 371 ЦПК України клопотання про відкладення розгляду справи не підлягає задоволенню. 
Відповідно до ст. ст. 13, 43 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми процесуальними правами на власний розсуд. Особи, які беруть участь у справі, зобов`язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права та виконувати процесуальні обов`язки.
На осіб, які беруть участь у справі, покладається загальний обов`язок - добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов`язки. При цьому під добросовісністю необхідно розуміти таку реалізацію прав і виконання обов`язків, що передбачають користування правами за призначенням, здійснення обов`язків в межах, визначених законом, недопустимість посягання на права інших учасників цивільного процесу, заборона зловживати наданими правами.
Недобросовісним користування процесуальними правами вважається, зокрема, заявлення численних необґрунтованих відводів суддям, нез`явлення представників учасників судового процесу в судові засідання без поважних причин та без повідомлення причин, подання необґрунтованих клопотань про вчинення судом процесуальних дій, подання зустрічних позовів без дотримання вимог ЦПК, одночасного оскарження судових рішень в різних видах проваджень, подання апеляційних та касаційних скарг на судові акти, які не можуть бути оскаржені тощо. Подібна практика, спрямована на свідоме невиправдане затягування судового процесу, порушує права інших учасників судового процесу та суперечить вимогам статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, учасником якої є Україна, стосовно права кожного на розгляд його справи судом упродовж розумного строку. 
Колегія суддів враховує, що сторона скаржника, як ініціатор провадження на цій стадії, повинна проявляти процесуальну зацікавленість рухом своєї скарги та її розглядом. 
Виходячи з клопотання, причиною неявки до суду апеляційної інстанції адвоката скаржника є надання переваги участі у розгляді іншої справи.
Отже, оскільки поважність причин неявки адвоката скаржника судом апеляційної інстанції не встановлена, заявник реалізував своє право на викладення відповідних аргументів в апеляційній скарзі.
Виходячи з вищевказаного, враховуючи строки розгляду справи, баланс інтересів сторін, освідомленість її учасників про розгляд справи, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності її учасників, які не з`явились до судового засідання.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи наведені у апеляційній скарзі та у відзиві адвоката Грицак Катерини Василівни в інтересах позивача ОСОБА_1 на апеляційну скаргу, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга третьої особи  ОСОБА_4 задоволенню не підлягає, оскільки рішення суду першої інстанції постановлено з дотриманням норм матеріального та процесуального права.
У частинах 1 та 2 статті 367 ЦПК України зазначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Статтею 5 ЦПК України передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні  та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
У статті 11 ЦПК України зазначено, що суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.
За загальними правилами статей 15, 16 Цивільного кодексу України (далі – ЦК України) кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або іншим способом, що встановлений договором або законом.
Згідно зі статтями 1216 – 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).  Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
За змістом статей 1220, 1221 ЦК України спадщина відкривається внаслідок     смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу).  Місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця.
Спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини (стаття 1222 ЦК України).
Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини (стаття 1223 ЦК України).
У статтях 1268, 1269 ЦК України зазначено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову  від неї. Малолітня, неповнолітня, недієздатна особа, а також особа, цивільна дієздатність якої обмежена, вважаються такими, що прийняли спадщину, крім випадків, встановлених частинами другою — четвертою статті 1273 цього Кодексу.
Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини.
Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто.
У частинах 1 та 3 статті 1272 ЦК України зазначено, що,  якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її.
За позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви  про прийняття спадщини.
Правила частини третьої статті 1272 ЦК України про надання додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини можуть бути застосовані, якщо: 1) у спадкоємця були перешкоди для подання такої зави; 2) ці обставини визнані судом поважними (правовий висновок, висловлений Верховним Судом України у постанові від 04 листопада 2016 року у справі №6-1486цс15 та у постанові від 23 серпня 2017 року у справі №6-1320цс17).
Згідно із п. 24 Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування» вирішуючи питання про визначення особі додаткового строку, суд досліджує поважність причини пропуску строку для прийняття спадщини. Визначаючи спадкоємцеві додатковий строк для подання заяви про прийняття спадщини, суд не повинен вирішувати питання про визнання за ним права на спадщину. Спадкоємець після визначення йому додаткового строку для прийняття спадщини має право прийняти спадщину в порядку, установленому статтею 1269 ЦК України, звернувшись в нотаріальну контору, після чого вважається таким, що прийняв спадщину. Вирішуючи питання про визначення особі додаткового строку, суд досліджує поважність причини пропуску строку для прийняття спадщини. При цьому необхідно виходити з того, що поважними є причини, пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій. У резолютивній частині рішення суд повинен вказати відповідно певний період часу з моменту набрання судовим рішенням законної сили, протягом якого спадкоємець може подати заяву про прийняття спадщини, а не конкретну календарну дату, до якої спадкоємець може подати заяву про прийняття спадщини. Додатковий строк, достатній для подання заяви про прийняття спадщини, не може перевищувати шестимісячного строку, встановленого ст. 1270 ЦК України.
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду в постанові від 01 квітня 2019 року у справі №711/9749/16-ц визначив, що поважними є причини, пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій. Поважними причинами пропуску строку визнаються, зокрема: тривала хвороба спадкоємців; велика відстань між місцем постійного проживання спадкоємців і місцем знаходження спадкового майна; складні умови праці, які, зокрема, пов`язані з тривалими відрядженням, в тому числі закордонними; перебування спадкоємців на строковій службі у складі Збройних Сил України; необізнаність спадкоємців про наявність заповіту, тощо.
Судом першої інстанції встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_2 померла  ОСОБА_5 , що підтверджується свідоцтвом про смерть, виданим Виконавчим комітетом Української міської ради Обухівського району Київської області від 26 липня 2016 року, серія НОМЕР_1 , актовий запис №124 (т. 1, а.с. 29).
За життя  ОСОБА_5  на праві власності належали: квартира АДРЕСА_2 ; квартира АДРЕСА_1 , що підтверджується інформаційною довідкою із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності  на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження  об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта, номер інформаційної довідки 77659861 від 03 січня 2017 року.
Відповідно довідки №030 ЖКС від 12.01.2019 року ОСОБА_5 за життя проживала та була зареєстрована в період з 04.07.2016 року по 26.07.2016 року  за адресою АДРЕСА_3 (т. 1, а.с. 30).
Після смерті останньої відкрилась спадщина, що підтверджується фактом заведення спадкової справи 1/2017 року до майна ОСОБА_5 , витягом №46429112  про реєстрацію у спадковому реєстрі від 16 січня 2017 року (т. 1, а.с. 32).
За рішенням Малиновського районного суду м. Одеси по справі №521/15207/16  від 22 листопада 2018 року встановлений факт родинних відносин між позивачем   ОСОБА_1 та померлою, а саме, що ОСОБА_1 є рідним дядьком ОСОБА_5 . Постановою Одеського апеляційного суду від 01 жовтня  2019 року по вказаній справі в цій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін та набрало законної сили (т. 1, а.с. 66-75).
Позивачем ОСОБА_1 не оспорювалось, що на час відкриття спадщини він постійно проживав у АДРЕСА_4 . Місце його проживання зареєстровано у встановленому законом порядку за вказаною адресою (паспорт позивача НОМЕР_2 , виданий Знам`янським МРВ УМВС України в Кіровоградської області 12 жовтня 1996 року) (т. 1, а.с. 8-9).
28 квітня 2017 року позивач ОСОБА_1 із пропуском встановленого законом строку звернувся до приватного нотаріуса Знам`янського міського нотаріального округу Гріцик Н.М. із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_5 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 . Його заява №304 була зареєстрована у книзі обліку та реєстрації спадкових справ №29, спадкова справа №1/2017, що підтверджується відповідною заявою №29 від 28.04.2017р (т. 1, а.с. 49) та інформаційною довідкою зі спадкового реєстру №116867410 від 28 квітня 2017 року (т. 1, а.с. 50).
19 грудня 2018 року позивач ОСОБА_1  повторно через представника звернувся  до нотаріуса вже Одеського міського нотаріального округу Ланіної В.І. (за місцем відкриття спадщини) із заявою про отримання свідоцтва про право на спадщину за законом, що підтверджується відповідною заявою №8 (т. 1. а.с. 60-61).
На час вирішення спору спадщина не прийнята, строк для подання позивачем заяви про прийняття спадщини після смерті племінниці пропущений.
Позивач  ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_3 , на час відкриття спадщини  є людиною похилого віку, постійно проживає у м. Знам`янка Кіровоградської області, хворіє на ішемічну хворобу серця та хронічний бронхіт, є юридично не обізнаним, роз`яснень з приводу прийняття спадщини від нотаріусів в порядку Наказу МЮУ №296/5 від 22.02.2012р. «Про затвердження Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України» не отримував, помилково звертався із заявами про прийняття спадщини не за місцем відкриття спадщини та через представника, що підтверджується паспортом позивача, посвідченням ветерану праці серії НОМЕР_3 , пенсійним посвідченням № НОМЕР_4 , копією медичної документації, матеріалами спадкової справи, відповідачем не спростовано.
В процесі розгляду справи судом встановлено, що рішенням Малиновського районного суду м. Одеси по справі №521/15207/16 від 22 листопада 2018 року, встановлений факт постійного проживання більше п`яти років однією сім`єю третьої особи ОСОБА_3 з ОСОБА_5 до дня відкриття спадщини – 25.07.2016 року та визнано за неї право власності на квартиру АДРЕСА_2  як спадкоємцем четвертої черги в порядку спадкування за законом визнано.
Постановою Одеського апеляційного суду від 01 жовтня 2019 року по вказаній справі у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено, постанова суду набрала законної сили (т. 1, а.с. 66-75).
Задовольняючи позов ОСОБА_1 , суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що за відсутності заперечень Одеської міської ради та, враховуючи наведене, можливо визначити позивачу додатковий строк, достатній для подання заяви  про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_5 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 , тривалістю шість місяців. На час вирішення даного спору третя особа ОСОБА_4 не входить до кола спадкоємців після смерті ОСОБА_5 , його вирішення на права останньої не впливає.
Посилання ОСОБА_4  в апеляційній скарзі на те, що рішення суду першої інстанції є незаконним та необґрунтованим, оскільки судом безпідставно не враховано, що вона зверталась до приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Ланіної І.А. із заявою про прийняття спадщини й рішення суду по даній справі вплине на її права та обов`язки, не приймаються до уваги за таких підстав.
Згідно із частинами 1-4 статті 10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Відповідно до статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.
Необхідність визнання обов`язковості практики Європейського Суду з прав людини, що законодавчо ґрунтується на нормах пункту першого Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 до Конвенції від 17 липня 1997 року», згідно якого Україна повністю визнає на своїй території дію статті 46 Конвенції щодо визнання обов`язковою і без укладення спеціальної угоди юрисдикцію Європейського суду з прав людини в усіх питаннях, що стосується тлумачення і застосування Конвенції, а також статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року №3477-IV, у якій зазначено, що суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Так, вирішуючи питання стосовно застосування частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд бере до уваги, що в рішенні Європейського суду з прав людини по справі «Чуйкіна проти України» від 13 січня 2011 року (остаточне 13 квітня 2011 року) за заявою №28924/04 у параграфі 50 зазначено, наступне «…суд нагадує, що процесуальні гарантії, викладені у статті 6 Конвенції, забезпечують кожному право звертатися до суду з позовом щодо своїх цивільних прав та обов`язків. Таким чином стаття 6 Конвенції втілює «право на суд», в якому право на доступ до суду, тобто право ініціювати в судах провадження з цивільних питань становить один з його аспектів (див. рішення від 21 лютого 1975 року у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom), пп. 28–36, Series A №18). Крім того, порушення судового провадження саме по собі не задовольняє усіх вимог пункту 1 статті 6 Конвенції. Ціль Конвенції – гарантувати права, які є практичними та ефективними, а не теоретичними або ілюзорними. Право на доступ до суду включає в себе не лише право ініціювати провадження, а  й право отримати «вирішення» спору судом. Воно було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави  дозволяла особі подати до суду цивільний позов без гарантії того, що справу буде вирішено остаточним рішенням в судовому провадженні. Для пункту 1 статті 6  Конвенції було б неможливо детально описувати процесуальні гарантії, які надаються сторонам у судовому процесі – провадженні, яке є справедливим, публічним та швидким, не гарантувавши сторонам того, що їхні цивільні спори будуть остаточно вирішені   (див. рішення у справах «Мултіплекс проти Хорватії» (Multiplex v. Croatia), заява №58112/00, п. 45, від 10 липня 2003 року, та «Кутіч проти Хорватії» (Kutic v. Croatia), заява №48778/99, п. 25, ECHR 2002-II).
У пункті 23 Рішення Європейського суду з прав людини від 18 липня 2006 року  у справі «Проніна проти України» (заява №63566/00 від 25 жовтня 2000 року, «Суд  нагадує,  що  п.  1  статті  6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень,  але це не може сприйматись  як  вимога  надавати  детальну  відповідь  на  кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення.  Крім того,  необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства,  традиції,  юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.  Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування,  що  випливає  зі  статті  6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (див.  «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Toriya v.  Spaine), рішення від 09.12.94р., Серія A, N 303-A, параграф 29).
Аналогічний висновок, висловлений Європейським судом з прав людини у п. 18  Рішення від 07 жовтня 2010 року (остаточне 21.02.2011р.) у справі «Богатова проти України» (заява №5232/04 від 27 січня 2004 року). 
Більш детальніше щодо застосування складової частини принципу справедливого судочинства – обґрунтованості судового рішення Європейський суд з прав людини висловився у п. 58 Рішення від 10 лютого 2010 року (остаточне 10.05.2011р.) у справі «Серявін та інш. проти України» (заява №4904/04 від 23 грудня 2003 року), а саме «Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), N 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), N 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року). 
У рішенні від 04 грудня 1995 року у справі «Белле проти Франції» (Bellet v. France) ЄСПЛ зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.
 Основною складовою права на суд є право доступу до суду в тому розумінні, що особі має бути забезпечена можливість звернутися до суду для вирішення певного питання і що з боку держави не повинні чинитися правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права.
У своїй практиці ЄСПЛ неодноразово наголошував на тому, що право на доступ до суду, закріплене у статті 6 розділу І Конвенції, не є абсолютним: воно може бути піддане допустимим обмеженням, оскільки вимагає за своєю природою державного регулювання. Держави-учасниці користуються у цьому питанні певною свободою розсуду. Однак суд повинен прийняти в останній інстанції рішення про дотримання вимог Конвенції; він повинен переконатись у тому, що право доступу до суду не обмежується таким чином чи такою мірою, що сама суть права буде зведена нанівець. Крім того, подібне обмеження не буде відповідати статті 6 розділу І Конвенції, якщо воно не переслідує легітимної мети та не існує розумної пропорційності між використаними засобами й поставленою метою (див. рішення від 12 липня 2001 року у справі «Принц Ліхтенштейну Ганс-Адамс ІІ проти Німеччини»).
В рішенні Європейського суду з прав людини по справі «Плахтєєв та Плахтєєва проти України» від 12 березня 2009 року (остаточне 12 червня 2009 року) за заявою №20347/03 у §35 зазначено, що, «… якщо доступ до суду обмежено внаслідок дії закону або фактично, Суд має з`ясувати, чи не порушило встановлене обмеження саму суть цього права і, зокрема, чи мало воно законну мету, і чи існувало відповідне пропорційне співвідношення між застосованими засобами і поставленою метою (див. рішення у справі «Ашинґдейн проти Сполученого Королівства» (Ashingdane v. the United Kingdom) від 28 травня 1985 року, серія А, №93, сс. 24–25, п. 57)».
Виходячи з висновків Європейського суду з прав людини, викладених у  рішенні у справі «Бочаров проти України» від 17 березня 2011 року (остаточне – 17 червня 2011 року), в пункті 45 якого зазначено, що «суд при оцінці доказів керується критерієм «поза розумним сумнівом» (див. рішення від 18 січня 1978 року у справі «Ірландія проти Сполученого королівства»). Проте таке доведення може впливати зі співіснування  достатньо вагомих, чітких і узгоджених між особою висновків або подібних неспростовних презумпцій щодо фактів (див. рішення у справі «Салман проти Туреччини»)
Частиною 1 статті 2 ЦПК України визначено, що завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Частинами 1 та 2 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом  у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених  цим Кодексом.
За змістом статей 12 та 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. 
Згідно зі статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). 
У статті 76 ЦПК України зазначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги  і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
Статтями 77-80 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Як зазначено у частині 1 статті 95 ЦПК України, письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення   для правильного вирішення спору.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Верховний суд у постанові від 02 жовтня 2019 року у справі №522/16724/16 (провадження №61-28810св18) зробив наступний правовий висновок: «обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.
Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому випадку, за умови недоведеності тих чи інших обставин, суд вправі винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.
За своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно – правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства – суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, – із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.
Отже, тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача, а доведення заперечень щодо позовних вимог покладається на відповідача».
Проте, третьою особою ОСОБА_4  не доведено належним чином вона має право на спадкування після смерті ОСОБА_5 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Дійсно, з матеріалів справи вбачається, що 30 січня 2017 року третя особа ОСОБА_4 звернулась до приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Ланіної В.І. з заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_5 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 (т. 1, а.с. 46).
Проте, постановою Одеського апеляційної суду від 01 жовтня 2019 року по справі №521/15207/16 за позовом ОСОБА_4 до Одеської міської ради, ОСОБА_7 про встановлення факту спільного проживання зі спадкодавцем та визнання права власності в порядку спадкування, за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , ОСОБА_7 про встановлення факту родинних відносин та визнання права власності в порядку спадкування, третя особа, Одеська міська рада,
апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Гречко Ігоря Олеговича на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 22 листопада  2018 року в частині задоволення вимог ОСОБА_4 про встановлення факту спільного проживання зі спадкодавцем, визнання права власності в порядку спадкування та в частині відмови у задоволенні вимог ОСОБА_1 про визнання  права власності в порядку спадкування задоволено частково,
рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 22 листопада 2018 року в частині задоволення вимог ОСОБА_4 про встановлення факту спільного проживання зі спадкодавцем, визнання права власності в порядку спадкування  скасовано та ухвалено в цій частині нове судове рішення,
у задоволенні позову ОСОБА_4 до Одеської міської ради, ОСОБА_7 про встановлення факту спільного проживання зі спадкодавцем та визнання права власності в порядку спадкування відмовлено.
При цьому, суд апеляційної інстанції виходив з того, що «самі по собі показання свідків, допитаних за ініціативою позивача, не можуть в даному випадку вважатися достатніми і безперечними доказами проживання позивача разом зі спадкодавцем однією сім`єю протягом 5 років до дня відкриття спадщини ІНФОРМАЦІЯ_2 і не можуть мати вирішального та переважного значення в оцінці доказів з урахуванням встановлених у справі обставин та з урахуванням обставин, які наведені у первісному позові самою ОСОБА_4 при намаганні визнати дійсним договір довічного утримання та визнати  за собою право власності на спірну квартиру.
На зазначені обставини суд першої інстанції не звернув і прийшов до помилкового висновку про наявність підстав для встановлення факту проживання позивача разом зі спадкодавцем однією сім`єю протягом 5 років до дня відкриття спадщини ІНФОРМАЦІЯ_1 .
При таких обставинах, рішення суду першої інстанції про встановлення факту, що ОСОБА_4 більше п`яти років постійно проживала однією сім`єю   з ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , померлою ІНФОРМАЦІЯ_2 , до дня відкриття спадщини – ІНФОРМАЦІЯ_2 ,  – та є спадкоємцем четвертої черги, не може залишатися в силі і підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нового судового рішення про відмову у задоволенні зазначених вимог.
Оскільки вимоги позивачки щодо спільного її проживання з ОСОБА_5 однією сім`єю протягом 5 років до дня відкриття спадщини ІНФОРМАЦІЯ_2 задоволенню не підлягають, то не підлягає задоволенню і решта її позовних вимог про визнання спадкоємцем четвертої черги та визнання права власності на спадкове майно за законом».
Таким чином, колегія суддів вважає, що у даному випадку судом першої інстанції правильно встановлено, що третя особа ОСОБА_4  не має право на спадкування  після смерті ОСОБА_5 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 й її права та законну інтереси не порушені рішенням суду, яке переглядається в апеляційному порядку.
Аналізуючи зазначені норми процесуального та матеріального права, роз`яснення Верховного Суду України, правові висновки Верховного Суду України, правові висновки Верховного Суду, застосовуючи Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини, роз`яснення Верховного Суду України, з`ясовуючи наведені обставина справи, що мають значення для правильного вирішення спору, наявні у справі докази, колегія суддів вважає, що, що установивши, що шестимісячний строк для подання заяви про прийняття спадщини  ОСОБА_1 , який є єдиним спадкоємцем після смерті племінниці ОСОБА_5 , пропустив з поважних об`єктивних причин, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про  визначення йому додаткового строку, достатнього для подання заяви про прийняття спадщини.
За своєю юридичною природою позов – це матеріально-правова вимога до суду заінтересованої особи (позивача) про здійснення правосуддя в цивільній справі на захист прав, свобод чи інтересів, порушених чи оспорюваних іншого особою (відповідачем).
Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Захист цивільних прав – це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав.
Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Відтак зазначена норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес.
Порушення права пов`язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.
При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликане поведінкою іншої особи. 
Таким чином, підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту є порушення, невизнання або оспорення відповідного права.
З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена  особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів. А також  у  разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або держави та суспільні інтереси (ст. ст. 45, 46 ЦПК України). 
У абзаці 2 п. 11 постанови №14 Пленуму «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року Верховний Суд України роз`яснив, що, оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів  та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (частини перша та друга статті 3 ЦПК), то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це.
Таким чином, суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи та інтереси цих осіб, і залежно від встановленого вирішити питання   про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.
За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку про те, що у даному випадку в судовому засіданні позивачем доведено належним чином, що порушено його права спадщину, тому у відповідності до статей 15, 16 ЦК України  його право підлягає судовому захисту.
Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 03 вересня 2014 року у справі №6-84цс14.
Твердження третьої особи ОСОБА_4 в апеляційній скарзі про те, що суд першої інстанції безпідставно не задовольнив клопотання про зупинення провадження  по справі у зв`язку з тим, що постанова Одеського апеляційного суду від 01 жовтня 2019 року по справі №521/15207/16 оскаржена в касаційному порядку є безпідставними, оскільки судом правильно встановлено, що у даному випадку розгляд даної справи можливий до вирішення іншої справи.  
Системний аналіз наведених норм права, положень Європейської конвенції з прав людини та  практики Європейського суду з прав людини, дає підстави вважати, що рішення суду першої інстанції є справедливим, відповідає засаді верховенства права та його складовій – принципу правової визначеності. Внаслідок вирішення спору позивач ОСОБА_1  отримав ефективний засіб юридичного захисту свого порушеного права, що передбачено статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Отже,  суд першої інстанції всебічно, повно та об`єктивно з`ясував обставини, які мають значення для правильного вирішення справи,  дослідив в судовому засіданні усі докази, які є  у справі, з урахуванням їх переконливості, належності  і допустимості, на предмет пропорційності співвідношення між застосованими засобами і поставленою метою у контексті конституційного принципу верховенства права та права на справедливий розгляд, та керуючись критерієм «поза розумним сумнівом», дав їм правильну оцінку та правильно виходив з того, що є законні підстави для задоволення позову в повному обсязі. 
У п. 54 Рішення у справі Трофимчук проти України (заява №4241/03) від 28 жовтня 2010 року, остаточне 28 січня 2011 року, Європейський суд з прав людини зазначив, що, «беручи до уваги свої висновки за статтею 11 Конвенції (див. вище пункти 42-45), Суд не бачить жодних ознак несправедливості або свавільності у відмові судів детально розглянути доводи заявниці про переслідування її роботодавцем, оскільки суди чітко зазначили, що ці доводи були повністю необґрунтованими. У зв`язку з цим Суд повторює, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід (див. рішення у справі «Ґарсія Руіз проти Іспанії» (Garcia Ruiz v. Spain), заява № 30544/96, п. 26, ECHR 1999-1)».
Інших правових доводів апеляційна скарга не містить.
Таким чином, наведені в апеляційній скарзі  доводи не спростовують висновків суду і не містять підстав для висновків про порушення або неправильне застосування судом норм права, які привели до неправильного вирішення справи.
Отже, законних підстав для скасування рішення суду першої інстанції й ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позову  немає. 
Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, ст. ст. 381-384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,-
 
п о с т а н о в и в:
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення, рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 09 липня 2021 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення до суду касаційної інстанції.
Повний текст судового рішення складено: 03 червня 2021 року.

Судді Одеського апеляційного суду:         М.М.Драгомерецький

А.І.Дришлюк 

                                                                Р.Д.Громік