ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 640/8734/21                                                                               Суддя першої інстанції: Шейко Т.І.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

  25 травня 2021 року                                                                                            м. Київ
          Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:
          головуючого судді          - Пилипенко О.Є.  
          суддів                              - Глущенко Я.Б. та Собківа Я.М.,
          при секретарі                     - Василенко Ю.А., 
          за участю: 
          позивача:                     - ОСОБА_1 , 
          розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 27 квітня 2021 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Міністерства юстиції України в особі Департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України про визнання протиправним та скасування рішення,

В С Т А Н О В И Л А :

У березні 2021 року позивач - ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду м. Києва з адміністративним позовом до Міністерства юстиції України в особі Департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України про визнання протиправним та скасування рішення, в якому просив:
- визнати протиправною та скасувати постанову про закінчення виконавчого провадження №54340386 на підставі пункту 9 статті 39 Закону України «Про виконавче провадження», винесену 27 листопада 2021 року старшим державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Магдою Світланою Григорівною, та її скасувати.
Рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 27 квітня 2021 року у задоволенні адміністративного позову відмовлено повністю.
Не погоджуючись з судовим рішенням, ОСОБА_1 звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить суд апеляційної інстанції скасувати оскаржуване рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким адміністративний позов задовольнити в повному обсязі.
Свої вимоги апелянти обґрунтовують тим, що судом першої інстанції при постановленні оскаржуваного рішення було неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, порушено норми матеріального та процесуального права. 
Відзив на апеляційну скаргу від Міністерства юстиції України в особі Департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України до суду апеляційної інстанції не надходив.
Відповідно до ч.ч. 1, 2, 3 ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
У відповідності до ст.. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Приймаючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що ані Закон України «Про виконавче провадження», ані Інструкція з організації примусового виконання рішень, затверджена наказом Міністерства юстиції  України від 02 квітня 2012 року № 512/5, не покладають на державного виконавця обов`язку надавати оцінку прийнятому за виконавчим документом рішенню суб`єкта владних повноважень, більше того, державний виконавець не вправі втручатись у дискреційні повноваження суб`єкта - боржника за виконавчим листом. Тобто державний виконавець не наділений повноваженнями самостійно визначати боржнику порядок і спосіб виконання виконавчого документа, з огляду на що, винесення постанови про закінчення виконавчого провадження № 54340386 на підставі п. 9 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження» є законним.          Колегія суддів вважає вказаний висновок суду першої інстанції обґрунтованим, з огляду на наступне.
Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, на виконанні у Відділі примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України перебувало виконавче провадження ВП №54340386 з примусового виконання виконавчого листа №826,26466/15, виданого 24 березня 2017 року Київським апеляційним адміністративним судом, яким зобов`язано Національну поліцію України розглянути питання щодо прийняття ОСОБА_1 на службу до поліції у відповідності до пункту 9 розділу XI Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про Національну поліцію».
Відповідно до матеріалів справи, наказом МВС України від 06 листопада 2015 року №2338 о/с позивача було звільнено з посади заступника начальника відділу управління розслідування особливо важливих кримінальних проваджень Головного слідчого управління, згідно з пунктами 10 та 11 Розділу XI Закону України «Про Національну поліцію» та за пунктом 64 «г» Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, з 06 листопада 2015 року.
07 листопада 2015 року він подав заяву на ім`я Голови Національної поліції України про призначення на посаду старшого інспектора з особливих доручень відділу супроводження системи електронного документообігу та контролю Департаменту документального забезпечення Національної поліції, яка була погоджена начальником цього Департаменту.
30 листопада 2015 року позивача запрошено на здачу тестування зі знань законодавства, яке він успішно пройшов. Однак в подальшому заяву позивача залишили у Департаменті кадрового забезпечення Національної поліції без розгляду.
Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 23 листопада 2016 року у справі №826/26466/15, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 23 березня 2017 року та постановою Верховного Суду від 20 вересня 2018 року, визнано протиправним та скасовано пункт наказу МВС України від 06 листопада 2015 року №2338 о/с в частині звільнення позивача, та зобов`язано поновити на раніше займаній посаді, стягнуто з МВС України середній заробіток за час вимушеного прогулу з 09 листопада 2015 року по 23 листопада 2016 року. Визнано протиправною бездіяльність НП України щодо не вирішення питання про прийняття позивача в органи поліції та зобов`язано відповідача розглянути питання щодо прийняття ОСОБА_1 на службу до поліції у відповідності до пункту 9 розділу XI Закону України «Про Національну поліцію».
У виконавчому провадженні ВП №54340386 щодо виконання Національною поліцією України обов`язку  розглянути питання щодо прийняття ОСОБА_1 на службу до поліції у відповідності до пункту 9 розділу XI Закону України «Про Національну поліцію», державним виконавцем отримано лист від боржника, згідно якого встановлено, що Національною поліцією України виконано рішення суду, а саме наказом від 20 лютого 2020 року №138 о/с відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_1 від 07 листопада 2015 року щодо прийняття на службу до поліції на посаду старшого інспектора з особливих доручень відділу супроводження системи електронного документообігу та контролю Департаменту документального забезпечення, відповідно до пункту 9 XI Закону України «Про Національну поліцію».
Як наслідок, державним виконавцем, керуючись пунктом 9 частини першої статті 39, статтею 40 Закону України «Про виконавче провадження», 27 листопада 2020 року винесено постанову про закінчення виконавчого провадження.
Вважаючи вищевказану постанову протиправною, позивач звернувся із вказаним позовом до суду.
Надаючи правову оцінку обставинам справи, висновкам суду першої інстанції та доводам апелянта, колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до ч. 5 ст. 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України. У п. 9 ч. 3 ст. 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов`язковість рішень суду.
Судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади та органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, установлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.
Отже, виконання судових рішень є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, ратифікованої   Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції».
Спеціальним Законом, що здійснює регулювання правовідносин, які склалися в процесі судового провадження і примусового виконання судових рішень та рішень інших органів є Закон України «Про виконавче провадження» №1404-VIII від 02.06.2016 року (далі - Закон №1404-VIII).
Відповідно до положень ст. 1 Закону №1404-VIII виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.    
Так, п. 1 ч. 1 ст. 3 Закону №1404 відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів, зокрема, виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України.
Приписами ч. 1 ст. 5 Закону №1404 встановлено, що примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».
Так, ч. 1 статті 18 Закону №1404 виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.
Згідно ч. 1 ст. 26 Закону №1404 виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону, за заявою стягувача про примусове виконання рішення.
Відповідно до ч. 5 ст. 26 Закону №1404 виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов`язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей. У постанові про відкриття виконавчого провадження за рішенням, примусове виконання якого передбачає справляння виконавчого збору, державний виконавець зазначає про стягнення з боржника виконавчого збору в розмірі, встановленому статтею 27 цього Закону.
Пункт 9 частини першої ст. 39 Закону №1404 встановлює, що виконавче провадження підлягає закінченню у разі фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом.
Таким чином, приймаючи рішення про закінчення виконавчого провадження, державний виконавець зобов`язаний перевірити чи в повному обсязі виконано рішення згідно із виконавчим документом.
Постанова про закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених частиною першою цієї статті, виноситься в день настання відповідних обставин або в  день, коли виконавцю стало відомо про такі обставини (ч. 2 ст. 39 Закону № 1404-VIII).
В площині питання здійснених відповідачем виконавчих дій, зокрема прийняття оскаржуваної постанови, варто звернути увагу на приписи частини другої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, відповідно до якої у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Отже, для встановлення обставин протиправності оскаржуваної постанови, необхідним є перевірка її судом на відповідність критеріям, що встановлені в частині другій статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України.
Колегія суддів звертає увагу, що згідно резолютивної частини постанови Окружного адміністративного суду м. Києва від 23.11.2019 року у справі № 826/26466/15 відповідача було зобов`язано: 
- визнати протиправним та скасувати Наказ Міністерства внутрішніх справ України від 06.11.2015 року 2338 о/с «По особовому складу» в частині звільнення ОСОБА_1 з займаної посади, заступника начальника 1-го відділу управління розслідування особливо важливих кримінальних проваджень Головного слідчого управління, згідно з пунктами 10 та 11 розділу ХІ Закону України «Про Національну поліцію» та відповідно до Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ звільнено з 06 листопада 2015 року у запас Збройних Сил за пунктом 64 «г» (через скорочення штатів); 
          - поновити ОСОБА_1 на посаді заступника начальника 1-го відділу управління розслідування особливо важливих кримінальних проваджень Головного слідчого управління Міністерства внутрішніх справ України;
          - стягнути з Міністерства внутрішніх справ України середній заробіток за час вимушеного прогулу з 09 листопада 2015 року по 23 листопада 2016 року у розмірі 392 982,49 грн.;
          - визнати протиправною бездіяльність Національної поліції України щодо не вирішення питання про прийняття ОСОБА_1 в органи поліції; 
          - зобов`язати Національну поліцію України розглянути питання щодо прийняття ОСОБА_1 на службу до поліції у відповідності до пункту 9 Розділу ХІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про Національну поліцію".
Наказом Національної поліції України від 20 лютого 2020 року №138 «Про розгляд заяви ОСОБА_1 від 07.11.2015 року щодо прийняття на службу до поліції відповідно до пункту 9 Розділу XI Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про Національну поліцію»» відмовлено ОСОБА_1 у задоволенні його заяви від 07 листопада 2015 року щодо прийняття на службу до поліції на посаду старшого інспектора з особливих доручень відділу супроводження системи електронного документообігу та контролю Департаменту документального забезпечення, відповідно до пункту 9 XI Закону України «Про Національну поліцію».
Як вірно зазначено судом першої інстанції, боржником розглянуто питання, а саме заява ОСОБА_1 від 07 листопада 2015 року, та прийнято рішення - наказ про відмову ОСОБА_1 у задоволенні його заяви від 07 листопада 2015 року щодо прийняття на службу до поліції на посаду старшого інспектора з особливих доручень відділу супроводження системи електронного документообігу та контролю Департаменту документального забезпечення, відповідно до пункту 9 розділу XI Закону України «Про Національну поліцію».
Як зазначено у Висновку Національної поліції України про розгляд заяви ОСОБА_1 від 07.11.2015, що «…на розгляд комісії була подана заява ОСОБА_1 від 07.11.2015 щодо прийняття на службу до поліції відповідно до пункту 9 розділу XI Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про Національну поліцію» на посаду старшого інспектора з особливих доручень відділу супроводження системи електронного документообігу та контролю Департаменту документального забезпечення. Водночас перевіркою штатного розпису Департаменту документального забезпечення встановлено, що вказана ОСОБА_1 посада відсутня в штаті зазначеного Департаменту. У зв`язку з викладеним, а також тим, що в наявній копії заяви ОСОБА_1 про прийом на службу до поліції не вказані інші посади, на яких він хотів би проходити службу, вважаємо за доцільне відмовити ОСОБА_1 в прийомі на службу до поліції, у зв`язку з відсутністю в штаті Департаменту документального забезпечення вказаної ним посади».
Про таке прийняте рішення боржник повідомив державного виконавця.
При цьому, ані Закон України «Про виконавче провадження», ані Інструкція з організації примусового виконання рішень, затверджена наказом Міністерства юстиції  України від 02 квітня 2012 року № 512/5, не покладають на державного виконавця обов`язку надавати оцінку прийнятому за виконавчим документом рішенню суб`єкта владних повноважень.
Більше того, державний виконавець не вправі втручатись у дискреційні повноваження суб`єкта - боржника за виконавчим листом. Тобто державний виконавець не наділений повноваженнями самостійно визначати боржнику порядок і спосіб виконання виконавчого документа.          Колегія суддів також вважає за необхідне зазначити, що відповідно до приписів частини 1 статті 383 КАС України особа - позивач, на користь якої ухвалено рішення суду, має право подати до суду першої інстанції заяву про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності, вчинених суб`єктом владних повноважень - відповідачем на виконання такого рішення суду, або порушення прав позивача, підтверджених таким рішенням суду.
Європейський Суд з прав людини звертав увагу, що судове та виконавче провадження є першою та другою стадіями у загальному провадженні (рішення у справі "Скордіно проти Італії" (Scordino v. Italy). Таким чином, виконання рішення не відокремлюється від судового розгляду і провадження повинно розглядатися загалом (рішення у справі "Сіка проти Словаччини" (Sika v. Slovaki), №2132/02, пп. 24-27, від 13.06.2006, пп. 18 рішення "Ліпісвіцька проти України" №11944/05 від 12.05.2011).
Крім того, у рішеннях Європейського Суду з прав людини у справах "Бурдов проти Росії" від 07.05.2002, "Ромашов проти України" від 27.07.2004, "Шаренок проти України" від 22.02.2004 зазначається, що право на судовий захист було б ілюзорним, якби правова система держави дозволяла щоб остаточне зобов`язувальне рішення залишалося бездієвим на шкоду одній із сторін; виконання рішення, винесеного будь-яким судом, має вважатися невід`ємною частиною судового процесу.
Держава несе відповідальність за виконання остаточних рішень, якщо чинники, які затримують чи перешкоджають їх повному й вчасному виконанню, перебувають у межах контролю органів влади (рішення у справі "Сокур проти України" (Sokur v. Ukraine), №29439/02, від 26.04.2005, та у справі "Крищук проти України" (Kryshchuk v. Ukraine), №1811/06, від 19.02.2009).
Аналіз зазначених вище рішень Європейського Суду з прав людини свідчить про те, що з метою забезпечення права особи на ефективний судовий захист в адміністративному судочинстві існує інститут судового контролю за виконанням судового рішення. Судовий контроль - це спеціальний вид провадження в адміністративному судочинстві, відмінний від позовного, що має спеціальну мету та полягає не у вирішенні нового публічно-правового спору, а у перевірці всіх обставин, що перешкоджають виконанню такої постанови суду та відновленню порушених прав особи-позивача.
Отже, на переконання колегії суддів, належним способом захисту порушеного права позивача є звернення позивача до суду, який ухвалив відповідне рішення із заявою, в порядку передбаченому ст. 383 КАС України з метою належного його виконання.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції було правильно встановлено фактичні обставини справи, надано належну оцінку дослідженим доказам, правильно застосовано норми матеріального та процесуального права. У зв`язку з цим суд вважає необхідним апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 27 квітня 2021 року - без змін. 
Керуючись ст..ст. 241, 242, 308, 310, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, колегія суддів, -  
П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 27 квітня 2021 року - без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя:                                                                       О.Є.Пилипенко 

Суддя:                                                                                 Я.Б.Глущенко 

                                                                                                    Я.М.Собків        

Повний текст виготовлено 25 травня 2021 року.