29.06.21
22-ц/812/1313/21
Справа № 475/67/21                   Головуючий у 1-й інстанції Кривенко О. В.
Провадження № 22ц/812/1313/21   Доповідач в апеляційній інстанції Ямкова О. О.
                                     
П О С Т А Н О В А
 
Іменем України
29 червня 2021 року                                                                м. Миколаїв
Колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду у складі:
головуючого: Ямкової О. О.,
суддів: Колосовського С. Ю.,  Локтіонової О. В. 
розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу
за апеляційною скаргою 
ОСОБА_1 
на рішення Доманівського районного суду Миколаївської області від 6 травня 2021 року, ухваленого під головуванням судді Кривенко О. В. у смт. Доманівка Миколаївської області о 11 год.51 хв. зі складанням його повного тексту, по справі
за позовом 
АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 
про стягнення заборгованості за кредитним договором,
В С Т А Н О В И Л А: 
У січні 2021 року АТ КБ «ПриватБанк» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення 47 348 грн 98 коп. заборгованості за кредитним договором.
Позивач зазначав, що позичальник ОСОБА_1 15 квітня 2014 року з метою отримання банківських послуг та оформлення картки підписав анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в Приватбанку. 
Однак, в порушення умов договору кредитування з використанням кредитної карти у визначені строки не погашав суму основного кредиту та проценти за користування кредитом, заборгованість за якими станом на 13 грудня 2020 року за тілом кредиту складає 47 348 грн 98 коп., а тому банк має право вимагати повернення кредитної заборгованості у вищевказаній сумі.
У відзиві на позовну заяву відповідач заперечував проти задоволення позову та вважав його доводи необґрунтованими. Посилався на те, що не підписував надані банком документи, не отримував від нього коштів тому між ним та банком не виникло договірних правовідносин.
Також вказував на відсутність доказів на підтвердження доводів банку, відповідну судову практику та просив застосувати позовну давність.
У відповіді на відзив позивач наполягав на задоволенні пред`явленого позову в повному обсязі та вважав заперечення відповідача необґрунтованими.
Рішенням Доманівського районного суду Миколаївської області від 6 травня 2021 року позов АТ КБ «Приватбанк» задоволено, ухвалено про стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «Приватбанк» 47 348 грн 98 коп. тіла кредиту та 2 270 грн судового збору.
При ухваленні рішення суд першої інстанції виходив з того, що наявні підстави для стягнення простроченої кредитної заборгованості, оскільки зобов`язання повинні виконуватись належним чином. Вказував, що з огляду на термін дії виданої відповідачу платіжної картки позовна давність позивачем не пропущена. 
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на те, що рішення суду прийняте без повного, всебічного та об`єктивного дослідження всіх обставин справи, без належної оцінки доказів, з невідповідністю висновків суду обставинам справи, та ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, просить його скасувати, та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову в повному обсязі. 
На думку відповідача висновок суду про доведеність факту отримання ним коштів від позивача є помилковим та заперечував такий факт, зазначаючи, що анкета заява не може бути кредитним договором.
Вказував, що не підписував Тарифи банку та Умови та правила надання банківських послуг, а матеріали справи не містять будь-яких доказів фактичної видачі кредиту.
Наголошував на пропуск позивачем позовної давності, оскільки до розрахунку включено платежі, які було здійснено майже 10 років тому та на необґрунтованість розрахунку в цілому.
Позивачем відзиву на апеляційну скаргу не надано.
Ухвалами колегії суддів Миколаївського апеляційного суду з розгляду цивільних справ від 15 та 24 червня 2021 року справу призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними в ній матеріалами, у порядку письмового провадження.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши наведені в скарзі доводи та дослідивши матеріали справи у письмовому провадженні, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного. 
Як вбачається з матеріалів справи, 15 квітня 2014 року ОСОБА_1 підписана анкета-заява про приєднання до надання ПАТ КБ «ПриватБанк» банківських послуг без зазначення виду платіжної картки та виду бажаної банківської послуги (а. с. 30). 
Відповідно до наданої банком довідки слідує, що кредитні кошти позичальнику були надані у відповідності до встановленого банком розміру кредитного ліміту, який на протязі використання ОСОБА_1 банківської платіжної картки постійно змінювався. Так, за картковим рахунком ОСОБА_1 станом на 15 квітня 2014 року кредитний ліміт коштів встановлено в розмірі 500,00 грн., із його зменшенням до 0,00 грн 1 квітня та 28 травня 2016 року, із збільшенням до 10 000 грн 26 березня 2017 року та 37 000 грн 5 липня 2017 року та зведенням до 0,00 грн 13 травня 2019 року (а. с. 28). 
Кінцевий термін повернення банківських коштів визначено за строком дії чотирьох платіжних карток, які були надані позичальнику для користування кредитними коштами починаючи з 15 квітня 2014 року, визначений до червня 2022 року (а.с.89). 
Відтак, за наведених обставин, договір, укладений між сторонами повинен був складатися із анкети-заяви позичальника щодо приєднання, тарифів надання кредиту, умов і правил надання банком послуг та правил користування платіжною карткою.
Разом з тим, позичальником ОСОБА_1 підписана тільки анкета-заява про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг у ПриватБанку, але не узгоджено з банком інші складові договору про надання банківських послуг, а саме розмір відсотків, неустойки тощо, так як «Умови та Правила надання банківських послуг» та «Тарифи Банку» ним не підписані (а.с.31, 32-61).
Таким чином відповідачем надана лише згода на те, що він зобов`язується знайомитися з «Умовами та Правилами надання банківських послуг», «Правилами користування платіжною карткою» та «Тарифами Банку», які викладені на банківському сайті.
Відповідно до частини 1 і 2 статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
За змістом статті 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
Отже, між сторонами існують зобов`язальні правовідносини, які виникли із кредитного договору приєднання, та регулюються главою 71 ЦК України та загальними нормами Цивільного кодексу щодо зобов`язань.
Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші, тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. 
Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, і повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, то банк має обов`язок підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме такі умови, які ним надані, і не інші. 
Відтак, положеннями статей 633, 634 ЦК України презюмується, що другий контрагент (споживач послуг банку) може приєднатися лише до тих умов, з якими він ознайомлений. 
Між тим банком до матеріалів справи наданий витяг з Умов та правил надання банківських послуг (а.с.32-61), та Тарифи з обслуговування кредитних карт «Універсальна» (а.с.31), які повинні бути невід`ємною складовою договору приєднання, але вони позичальником не підписані та відсутні дані про його ознайомлення з їх змістом на час складання анкети-заяви, а саме відсутній підпис позичальника на тих умовах та правилах, які існували на час пропозиції щодо кредитування.
Незважаючи на такі обставини, банком станом на 13 грудня 2020 року розрахована заборгованість відповідача за простроченим тілом кредиту в розмірі 47 348 грн 98 коп. (а.с.13 -21). 
З розрахунку (а.с.13-21) вбачається, що банком відповідачу нараховувались проценти за ставкою 30% річних, яка підвищувалась до 34,8% річних з 1 вересня 2014 року та 43,2% річних з 1 квітня 2015 року, а у заборгованість за простроченим тілом кредиту банком включені нарахування за процентами за користування кредитом у щомісячному розмірі 2,9 та 3,6 %, які безпідставно погашені за рахунок кредиту в сумі 3 166 грн. 34 коп., а також пені, та процентною ставкою на прострочений кредит за статтею 625 ЦК України, яка банком нарахована з 1 жовтня 2019 року в розмірі 7 % щомісячно (84% річних), та комісії яка зазначена у виписці за картковим рахунком, однак не знайшла свого відображення у розрахунку, незважаючи на те, що у заяві позичальника, яка ним підписана 15 квітня 2014 року, відсоткові ставки не зазначені, а застосування пені та комісії не передбачено.
Відповідно до вимог статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
За частиною 2 статті 612 ЦК України боржник, який прострочив зобов`язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення.
В той же час з розрахунку кредитної заборгованості доданої до позовної заяви та виписки з карткового рахунку, вбачається, що прострочена заборгованість позичальника перед банком складає 47 348 грн 98 коп., однака позивачем штучно розраховано прострочене тіло кредиту через його збільшення за рахунок погашення за рахунок тіла кредиту відсотків, пені в розмірі грн., а також нарахування комісії, членських внесків та включення інших нарахувань за різними процентними ставками (а.с.13-21, 22-27).
Крім того, строк виконання зобов`язання сторонами у справі не визначений, а строк дії виданої банком ОСОБА_1 платіжної картки не сплинув.
За такого та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату процентів за користування кредитними коштами, пені та комісії, яку позивач хоча і не розраховує в розрахунку, але відраховує згідно виписки з карткового рахунку та відображає в розрахунку як витрати клієнта, надані банком витяг з Тарифів та витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки вони достовірно не підтверджують вказаних обставин.
Така позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 3 липня 2019 року у справі №342/180/17 та є підставою для застосування до правовідносин, що виникли між учасниками даної цивільної справи.
Тому, суд першої інстанції, хоча і вірно зазначив про необхідність стягнення на користь позивача отриманих коштів, помилково вважав можливим стягнення усієї запропонованої банком суми за простроченим тілом кредиту як заборгованості за тілом кредиту, оскільки через застосування процентної ставки, стягнення відсотків пені та штрафних санкцій, які суттєво вплинули на розрахунок заборгованості за тілом кредиту.
Так, з виписки з карткового рахунку ОСОБА_1 вбачається, що за час до пред`явлення позову він використав 172 618 грн 70 коп. коштів банку, з яких повернув лише 151 606 грн 80 коп. 
За такого, наявні підстави для стягнення з ОСОБА_1 на користь банку заборгованості за тілом кредиту в розмірі 21 011 грн 19 коп.
Щодо доводів апелянта про сплив позовної давності, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.
Згідно зі статтею 256 ЦК України позовна давність – це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
При цьому початок перебігу позовної давності пов`язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними подіями (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст. 261 ЦК України).
За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.
Відповідно до частини 4 статті 267 ЦК України) сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.
Частиною 1 статті 266 ЦК України встановлено, що зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо).
Однак, за матеріалами справи строк дії картки на момент подачі позову не закінчився (а.с.29),останнє поповнення рахунку в терміналі самообслуговування на суму 1 000 грн відбулося 4 грудня 2018 року, а банк звернувся до суду з цим позовом 20 січня 2021 року відповідно до відмітки на конверті, тобто не пропустив строк звернення до суду.
Отже, рішення суду першої інстанції винесено у відповідності до норм матеріального і процесуального права і підстав для його скасування чи зміни колегія суддів не вбачає. 
Не можуть бути взяті до уваги колегією суддів і доводи відповідача щодо відсутності належних та допустимих доказів отримання ним будь-яких коштів від банку, оскільки ці обставини доведені такими первісними документами як виписка з карткового рахунку та відомостями про видачу платіжних карток, які відповідач не оспорював.
Усі інші доводи апеляційної скарги зводяться до переоцінки доказів та обставин справи.
За таких обставин, рішення суду першої інстанції підлягає зміні у відповідності до п. 3 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, оскільки є таким, що не відповідає встановленим обставинам справи, у зв`язку з чим на користь позивача слід стягнути заборгованість за тілом кредиту в розмірі 21 011 грн 19 коп. 
Тому, у зв`язку із частковим задоволенням позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк» рішення суду в частині розподілу судових витрат слід також змінити, та стягнути з відповідача на користь банку 1 007 грн 35 коп. судових витрат за розгляд справи в суді першої інстанції, та з АТ КБ «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 1 510 грн 97 коп. за перегляд справи у суді апеляційної інстанції.
Керуючись статтями 367, 374, 376, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів
П О С Т А Н О В И Л А:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Доманівського районного суду Миколаївської області від 6 травня 2021 року змінити, задовольнивши позовні вимоги АТ КБ «ПриватБанк» частково. 
Стягнути з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «Приватбанк» заборгованість за тілом кредиту в сумі 21 011 грн 19 коп.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» 1007 грн 35 коп. судових витрат за розгляд справи у суді першої інстанції.
Стягнути з Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 судові витрати у розмірі 1 510 грн 97 коп. за розгляд справи у суді апеляційної інстанції.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена з цього дня в касаційному порядку протягом тридцяти днів до Верховного Суду у випадках, передбачених статтею 389 ЦПК України.

Головуюча                                                                       О. О. Ямкова
Судді                                                                               С. Ю. Колосовський 
О. В. Локтіонова