КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Справа №754/16191/20                                                                                      Головуючий у І інстанції  Зотько Т.А.
Провадження №22-ц/824/4877/2021                                                                 Головуючий у 2 інстанції Голуб С.А.
П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
17 травня 2021 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:
судді-доповідача                                                     Голуб С.А.,  
суддів:                                                                       Ігнатченко Н.В., Таргоній Д.О., 
            за участі секретаря судового засідання                 Сакалоша Б.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 18 грудня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 про визнання договору недійсним та невиконаним, стягнення боргу за зобов`язанням, матеріального збитку, моральної шкоди, упущеної вигоди,
 
ВСТАНОВИВ:
 
У грудні 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду першої інстанції з вказаним позовом, посилаючись на те, що між ним та відповідачем ОСОБА_1 було укладено договір про розробку веб-сайту, у відповідності до якого останній зобов`язався розробити веб-сайт на основі наданого шаблону та викласти його на хостинг Замовника, а позивач зобов`язався прийняти веб-сайт відповідно умовам Технічного завдання та оплатити його вартість згідно умов договору.
Позивач виконав свої зобов`язання в повному обсязі, а саме оплатив відповідачу суму, яка перевищувала суму вказану в Договорі. При цьому відповідач не виконав свої зобов`язання належним чином, а саме розмістив на хостингу позивача веб-сайт, який є фактично непрацездатним та має недоліки. 
В подальшому відповідач в усній формі повідомив позивача про розірвання договору та фактично припинив всі роботи і спілкування з позивачем.
Внаслідок вказаних дій відповідача позивачу було завдано матеріального збитку, який виявився в додаткових витратах на листування з правоохоронними органами, на придбання фізіотерапевтичного апарату «Озономатик». Крім вказаного, через майже щоденні звернення до правоохоронних органів, не можливість написати жодної науково-практичної статті та непрацездатність веб-сайту, позивач упустив чисту вигоду за 2016 р. в розмірі 550 000 грн. та 450 000 грн. Протиправні дії відповідача завдали позивачу також моральної шкоди, яка виявилась в тривалому розладі його здоров`я, психічної травми та значних нервових потрясінь.
Відповідно до наявної в матеріалах справи уточненої позовної заяви від 25.04.2018, позивач остаточно просив суд визнати недійсним та невиконаним договір на розробку веб-сайту за №1902/2016 від 19.02.2016, що укладений між сторонами, а також стягнути з відповідача: борг за зобов`язанням в сумі 9875 грн., заподіяного матеріального збитку на загальну суму 119905,51 грн., заподіяну моральну шкоду на загальну суму 111618 грн. та упущену вигоду на загальну суму в 1000000 грн. 
Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 18 грудня 2020 року позов задоволено частково.
Визнано недійсним договір на розробку веб-сайту №1902/2016 від 19.02.2016 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .
Визнано невиконаним договір на розробку веб-сайту №1902/2016 від 19.02.2016 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованість за невиконаним зобов`язанням у розмірі 9875,00 грн., моральну шкоду у розмірі 20000 грн.
В задоволенні інших вимог позову - відмовлено.
Не погоджуючись з вказаним рішенням суду ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.
В доводах апеляційної скарги зазначає, що посилання суду у рішенні на введення ним в оману позивача щодо обставин, що мають істотне значення для укладення Договору є такими, що не відповідають дійсності. Під час укладення оспорюваного Договору між сторонам, кожна зі сторін мала необхідний обсяг цивільної дієздатності, вільне волевиявлення, Договір укладався у формі, встановленій законом, Договір був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним (розробка веб-сайту). Під час укладення оспорюваного Договору, Сторонами було усвідомлено та погоджено всі його умови, в тому числі істотні умови щодо предмету Договору. Жодного умислу на введення в оману позивача щодо обставин, які впливають на вчинення правочину, у відповідача не було, а позивачем не доведено наявність такого умислу.
Рішенням суду встановлено, що відповідач не виконав свої зобов`язання належним чином, а саме розмістив на хостингу Позивача веб-сайт, який є фактично непрацездатним та має недоліки. Однак апелянт наголошує на тому, що  суд не має можливості встановити невідповідність виконаних  ним робіт до ТЗ (технічного завдання за Договором), адже суд не володіє спеціальними знаннями та навичками в галузі комп`ютерної техніки та програмних продуктів. Проведення експертизи у галузі комп`ютерної техніки здійснюється відповідними експертами, що мають відповідне свідоцтво.
Позивачем не надано суду доказів, що понесені витрати по придбанню ліків, які були придбані ним у зв`язку з понесенням останнім моральної шкоди (через погіршення здоров`я), заподіяної внаслідок не виконання відповідачем зобов`язань.
Позивач не зазначив, у чому полягають його душевні страждання, які втрати немайнового характеру він поніс, який причинно-наслідковий зв`язок між діями відповідача та заявленою моральною шкодою позивача.
Позивачем моральною шкодою названо витрати майнового характеру на купівлю ліків, які за своєю суттю не є моральною шкодою.
До того ж, позивачем на підтвердження моральної шкоди у різних судових справах (наприклад, справа № 753/8648/16-ц), постійно надаються одні й ті жсамі копії квитанцій (чеків) про купівлю ліків, що не дає можливість встановити достовірність заподіяння позивачу моральної шкоди тим чи іншим порушенням його прав.
Просить рішення суду скасувати та постановити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.
В порядку визначеному ст. 360 ЦПК України на адресу Київського апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу від ОСОБА_3 .
ОСОБА_3 у поданому відзиві зазначає, що апеляційна скарга є необґрунтованою, надуманою, з елементами введення суду в заблуду, а вимоги, викладені в ній, не відповідають чинному законодавству.
Відповідач стверджує в своїй апеляційній скарзі, що позивачем не було доведено жодних обставин справи, а факт того, що він зазначив у договорі завідомо неправильну адресу свого проживання (місцезнаходження), нібито являється банальною помилкою. Ці твердження, на думку ОСОБА_3 , є неправдивими, оскільки коли позивач знайшов відповідача за справжньою його адресою проживання та викликав патрульну поліцію, то поліції відповідач повідомив, що він позивача зовсім не знає і ніколи не бачив.
Крім того, в матеріалах справи наявні покази п`ятьох свідків, які донесли до суду інформацію, яка повністю підтверджує доводи позивача щодо всіх обставин справи та щодо позовних вимог.
А саме, вказаними свідками було підтверджено в суді факти щоденних моральних страждань та наявність великого матеріального збитку у позивача.
Відповідач у своїй скарзі стверджує, що суд не призначав експертизи веб-сайту з метою встановлення об`єктивної істини, при цьому приховуючи той факт, що в Україні саме такої експертизи поки що не проводиться (цей факт позивачем уже з`ясовувався шляхом подання відповідних запитів до Мінюсту).
Однак, навіть якби така експертиза і існувала в Україні, то вона не змогла б встановити, який саме об`єм інформації був на комп`ютерному диску у момент передачі відповідачу приватного веб-шаблону для його програмного «вдосконалення», адже в Договорі цього не було обумовлено, окрім як загальних слів: «Для виконання умов Договору Замовник передає Виконавцю свій веб-шаблон, з якого Виконавець має розробити авторський веб-сайт та передати його Замовнику, разом із усіма правами».
На підставі викладеного у відзиві просить суд апеляційної інстанції залишити апеляційну скаргу без задоволення. Просить ухвалити нове рішення про задоволення позову у повному обсязі.
В судовому засіданні ОСОБА_1 та його представник адвокат Богун В.М. підтримали апеляційну скаргу та просили її задовольнити.
ОСОБА_3 проти задоволення апеляційної скарги заперечував. Наголошував на тому, що він також не погоджується із рішенням суду і просить ухвалити нове рішення про задоволення позову у повному обсязі.
            Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення сторін, перевіривши  матеріали справи у межах доводів апеляційної скарги, доходить висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення, враховуючи таке.
Судом першої інстанції встановлено, що 19.02.2016 між сторонами у справі було укладено договір про розробку веб-сайта №1902/2016 р. (далі - Договір)
Відповідно до п. 3 Договору відповідач зобов`язався розробити веб-сайт Замовника (позивача) у відповідності до Технічного завдання в термін 21 робочий день після підписання договору, а позивач зобов`язався прийняти якісно зроблений продукт та своєчасно, в повному обсязі оплатити роботу Виконавця у відповідності до обумовленої ціни договору.
Веб-сайт - це сукупність програмних та апаратних засобів з унікальною адресою у мережі Інтернет разом з інформаційними ресурсами, що перебувають у розпорядженні певного суб`єкта і забезпечують доступ юридичних та фізичних осіб до цих інформаційних ресурсів та інші інформаційні послуги через мережу Інтернет.
Згідно з п. 3.5. Договору послуги вважаються виконаними після підписання акту прийому - передачі послуг Замовником або його повноваженим представником. Підписання акту прийому - передачі послуг проводиться не пізніше 3 (трьох) робочих днів після надання Виконавцем результатів роботи Замовнику.
У відповідності до п. 3.6 Договору результатом робіт по даному договору є розгорнута на хостингу, доступ до якого наданий Замовнику, файлова структура Сайту, база даних сайту, а також встановлений взаємозв`язок між всіма складовими сайту.
Відповідно до п. 5.1. Договору, Виконавець на протязі 3 (трьох) робочих днів після завершення звітного періоду направляє Замовнику два примірника підписаного акту прийому-передачі наданих послуг.
Згідно з пунктом 6.2.1 договору розрахунки між сторонами здійснюються у наступному порядку: Замовник сплачує 50% загальної вартості робіт, зазначеної в п.6.1 (загальна вартість робіт виконавця складає 7 975 грн.) існуючого Договору, авансом на протязі 5 (п`яти) банківських днів з дати підписання Договору Сторонами.
Відповідно до п. 6.2.2. остаточний розрахунок між Сторонами за виконання всіх робіт по вказаному Договору проводиться протягом 3 (трьох) робочих днів з моменту підписання акту прийому-передання робіт.
Згідно додатку №1 до Договору на розробку веб-сайту №1902/2016 від 19.02.2016 графіку розрахунку і виконання робіт: авансовий платіж 50 % становить 3 987,50 грн., та остаточний розрахунок 50 % становить 3 987,50 грн.
Позивач на виконання умов договору п. 6.2.1 - 19.02.2016 сплатив відповідачу 50% авансового внеску за договором у розмірі 4 000 грн. та 01.04.2016 сплатив відповідачу остаточний розрахунок за виконання всіх робіт у розмірі 5 875 грн., що підтверджується наявною в матеріалах справи копією виписки по картці/рахунку позивача наданої ПАТ КБ «ПриватБанк» від 26.08.2016 та власноруч написаною розпискою ОСОБА_1 про отримання грошових коштів. Всього за договором на розробку веб-сайту позивачем сплачені відповідачу кошти на загальну суму 9 875,00 грн.
Відповідачем 01.04.2016 було передано позивачу CD-R диск №RFD80M-80451 80 FF на якому містилась кінцева та остаточна редакція структури веб-сайту: ІНФОРМАЦІЯ_1, який було розміщено відповідачем на хостингу.
Відповідно до наданої відповіді від хостинг-провайдера ФОП ОСОБА_4 від 1.06.2017 на ухвалу суду від 20.03.2017 щодо надання інформації особи-користувача ресурсу ІНФОРМАЦІЯ_1 (належності хостингу ІНФОРМАЦІЯ_1.), особа яка користується послугою хостингу ІНФОРМАЦІЯ_1 - ОСОБА_3 .
Позивачем в обґрунтування зазначеного щодо невідповідності розробленого веб-сайта було надано суду в якості належного та допустимого доказу для огляду CD-R диск №RFD80M-80451 80 FF на якому містилась кінцева та остаточна редакція структури веб-сайту: ІНФОРМАЦІЯ_1, який було розміщено відповідачем на хостингу.
Під час огляду, позивач зазначив, що Виконавець не виконав належно умови Договору на розробку веб-сайту за № 1902/2016 від 19 лютого 2016 року, в порядку та на умовах, передбачених п. 2, 3, 4, 5 Договору, Додатком №1 і Додатку №2 до Договору.
А саме:
1) сайт знаходиться під керуванням третіх осіб (що не передбачено договором),
2) на сайті наявна реклама третьої сторони (що порушує права Замовника) на сайті наявні лінки третьої сторони (що незаконно відбирає вагу даного сайту і завдає матеріальної шкоди Замовнику), 
3) на сайті наявні малюнки, зображення та інформація третьої сторони, яка незаконно збільшує трафік (що призводить до надлишкових грошових витрат Замовника), 
4) на сайті наявні електронні адреси та пропозиції третьої сторони (що порушує право власності),
5) сайт інфіковано вірусами (віруси досі наявні на «контрольному» диску CD-RW),
6) непрацездатність майже усіх функцій редактора адмінпанелі (на скрині видно, що на сайті немає жодного абзацу, приміром), 
7) наявність програмних помилок (не валідність сайту), 
8) невідповідність швидкості загрузки сайту (до 4 секунд),
9) якість створення мобільного сайту є нижчою за заявлену (88/100),
10) відсутність функціоналу розділу «Контакти»,
11) на сайті знаходяться не зазначені в Т-3 сервіси (функції),
12) неможливість залишати відгуки під статтями через сторонню форму при спробі створити в адмінпанелі сторінку - автоматично відображаються цифри наявних знаків, яких насправді ще не прописано в полях,
13) description, title, keywords не переведені з англійської мови майже всі сторінки адмінпанелі (згоди не надавалося),
14) неоднакове відображення сайту в різних браузерах,
15) наявність на сайті proisvol.info сторонього функціоналу, якого немає на шаблоні  ІНФОРМАЦІЯ_3  (відхилення від ТЗ Договору), 
16) не піддаються навіть ручному регулюванню розміри вікон відео та не центруються розміщення їх вікон, а також не можна встановити однакові відступи між вікнами відео і документами (що знаходяться нижче - вище їх; визнання проблеми підтверджується листами, в яких надаються поради по програмуванні),
17) вікна слайдера не є симетричними (якщо не робити нарізки фото вручну),
18) не налаштований кроспостинг в соцмережах (форма пуста, про що додається скриншот),
19) RSS-лента сформована не правильно (видає теги вперемішку з матеріалом лише декотрих стататтей),
20) аудіоплеєр не піддається редагуванню в адмінпанелі (довжини і ширини полоски),
21) флеш-відео перестає працювати при ручному введенні рекомендованих тегів, що зменшують розмір вікна відео (до фіксованого розміру),
22) в редакторі не центруються вікна відео, 
23) редактор не дозволяє змінювати розмір вікна відео, тощо.
При огляді судом CD-R диску, було встановлено наявність повідомлення про його інфікування вірусом, при цьому доказів, що недоліки веб-сайту пов`язані саме з технічними недоліками, збоями, технічними особливостями хостингу, діями володільця серверу або діями третіх осіб, а не виникли саме внаслідок неправомірних або непрофесійних дій відповідача суду не надано.
Суд першої інстанції дійшов висновку, що відповідач не виконав умови договору, а саме: п. 3.5, 5.1, 6.2.2 щодо направлення позивачу підписаного акту прийому-передачі виконаних робіт, разом з тим, в порушення умов договору, кошти які передбачені оплаті після завершення виконаних робіт, відповідач від позивача отримав.
Пунктом 5.5 Договору передбачено, що у випадку відмови від підписання Акту приймання-передачі Замовник надає виконавцю мотивовану письмову відмову в прийнятті робіт. Мотивована відповідь повинна включати перелік невідповідностей Технічного завдання умовам цього Договору і домовленостям сторін, а також проміжного результату робіт або результату всіх робіт цьому договору та Технічному Завданню.
У відповідності до п. 5.6. Договору у випадку неповернення Замовником підписаного Акту приймання-передачі робіт на протязі 5 робочих днів і не надання мотивованої відмови в ці ж строки, сторони вважають результат всіх робіт прийнятими Замовником.
Відповідно до копії акту приймання-передачі виконаних робіт від 27.02.2017 п. 3 загальна вартість виконаних по Договору робіт становить 9875 грн. (Том 2 а.с.161).
Згідно з п.11.4 Договору, виконавець зобов`язався при зміні статусу, адресів, банківського рахунку тощо, не пізніше як за 5 днів повідомити замовника про такі зміни.
Суд погодився із  позивачем в тому, що відповідач укладаючи вказаний договір, зазначив в ньому завідомо неправдиву інформацію, а саме зазначив неіснуючу адресу виконавця та крім того ввів позивача в оману, щодо роду своєї діяльності, зокрема щодо надання ним послуг в сфері розробки веб-сайту.
Визначаючи, що відповідач не мав права надавати послуги у сфері розробки веб-сайту, тобто вів позивача в оману, суд встановив, що до переліку видів господарської діяльності, що підлягають ліцензуванню відповідно до ст. 7 Закону України «Про ліцензування видів господарської діяльності», діяльність з розробки веб-сайтів не потребує спеціальних умов чи сертифікатів чи ліцензій.
Разом із тим, суд першої інстанції на підставі наданих позивачем доказів встановив, що ОСОБА_1 починаючи з грудня 2006 року займається підприємницькою діяльністю як ФОП - спеціалізована діяльність з дизайну (основний); діяльність у сфері фотографії.
Згідно копії Акту №34/26-52-13-06/ НОМЕР_1 ДВС України Головного управління ДФС у м. Києві ДПІ у Деснянському районі ГУ ДВС у м.Києві «Про результати документальної позапланової невиїзної перевірки з питань дотримання вимог податкового законодавства України фізичною - особою підприємцем ОСОБА_1 »: видом господарських діяльності ФОП ОСОБА_1 визначено: інша діяльність у сфері інформаційних технологій і комп`ютерних систем; діяльність у сфері архітектури; діяльність у сфері фотографії; консультування з питань інформатизації; комп`ютерне програмування; спеціалізована діяльність із дизайну; оброблення даних, розміщення інформації на веб-вузлах і пов`язана з ними діяльність. ФОП ОСОБА_1 не подавалась заява про включення відомостей про зміну видів господарської діяльності до ДПІ у Деснянському районі ГУ ДФС у м. Києві, зокрема такі які передбачають надання послуг в сфері розробки веб-сайту, а тому було зроблено висновок, що ФОП ОСОБА_1 повинен зробити перерахування до бюджету єдиного податку за вказані послуги та штрафні санкції.
Задовольняючі позовні вимоги про визнання договору недійсним, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем не надано суду доказів на спростування доводів позивача про введення його в оману щодо обставин, які мають істотне значення.
Задовольняючи  позовні вимоги про визнання договору невиконаним, суд виходив з того, що відповідач не надав (не направив) акту приймання-передачі виконаних робіт, а кошти за надання послуг отримав у повному обсязі. При цьому суд у своєму рішенні зазначив, що зі слів позивача розроблений відповідачем веб-сайт є невідповідної якості, що не відповідає умовам договору та Технічного завдання, не є автономним, є інфікованим вірусом, повільним, непрацездатним та інше. З метою доведення зазначеного судом було оглянуто веб-сайт на технічному пристрої позивача.
Задовольняючи позовні вимоги в частині  відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції вважав, що вимога позивача про відшкодування моральної шкоди є частково доведеною, а відтак вважав за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача на відшкодування моральної шкоди 20000 грн.
Суд апеляційної інстанції не погоджується з такими висновками суду першої інстанції, оскільки  вони не ґрунтуються на доказах, які містяться в матеріалах справи.
Статтями 15, 16 ЦК України, передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способи захисту також визначені ст..16 ЦК України.
Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є договори.
Позивач пред`явив позов посилаючись на те, що між ним та відповідачем був укладений договір на виконання робіт.
Відповідно до ч.1 ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення прав та обов`язків.
Відповідно до ч.1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови, визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Відповідно до ст.901 ЦК України, за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, й замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.
Як вбачається із змісту позовної заяви в редакції від 26 квітня 2018 року, позивач одночасно заявив дві вимоги щодо укладеного між сторонами договору. (а.с. 118-137 т.4) Перша вимога - про визнання договору недійсним, а друга - про визнання його невиконаним. Колегія суддів вважає, що ці дві вимоги є взаємовиключними, виходячи з такого.
Заявляючи вимогу про визнання правочину недійсним, позивач посилався на те, що відповідач навмисно зазначив у Договорі завідомо неправдиву адресу та телефон. Крім того, відповідач зареєстрований платником податків по третій групі податкового агента за ставкою 5%, веде господарську діяльність не за своїм КВЕД (діяльність у сфері фотографій), а фактично займається розробкою веб-сайтів.
Відповідно до ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.
Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Відповідно до ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами ) вимог, які встановлені частина першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього кодексу. 
Тобто, будь-який правочин реалізується суб`єктом через його відповідне зовнішнє волевиявлення. Однак форма зовнішнього волевиявлення може виявитися неадекватною внутрішній волі суб`єкта правочину внаслідок неправомірних дій контрагента чи третіх осіб, внаслідок юридично значущої помилки у сприйнятті суб`єктом правочину його очікуваного юридичного результату. За таких обставин дії особи не можуть об`єктивно відображати внутрішню волю суб`єкта цивільних правовідносин досягти бажаного юридичного результату. Тому в ч. 3 ст. 203 ЦК законодавець прямо передбачає, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правові наслідки недотримання цієї вимоги закону передбачені статтями 229, 230, 231, 232, 233, 234, 235 ЦК.
Згідно з ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим кодексом.
Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.
При вирішенні спору, суд першої інстанції мав з`ясувати з яких підстав позивач просить визнати недійсним укладений правочин, чи є зазначені позивачем в позові обставини підставами для визнання правочину недійсним.
Суд першої інстанції задовольняючи позовні вимоги про визнання договору недійсним виходив з того, що відповідач укладаючи вказаний договір, зазначив в ньому завідомо неправдиву інформацію, а саме зазначив неіснуючу адресу виконавця, оскільки в оспорюваному договорі відповідачем була зазначена його адреса АДРЕСА_1 , тоді як він є зареєстрованим в АДРЕСА_2 . Та крім того, ввів позивача в оману, щодо роду своєї діяльності, зокрема щодо надання ним послуг в сфері розробки веб-сайту.
Разом із тим, наслідки укладення договору внаслідок обману передбачені ст. 230 ЦК України відповідно до якої якщо одна із сторін правочину навмисно ввела  другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього кодексу), такий правочин визнається судом недійсним.
Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину або якщо вона замовчує їх існування.
Відповідно до ч.1 ст. 229 ЦК України істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.
Згідно з вимогами ч. 1 ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Згідно із ч.1 ст. 628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Отже позивач самостійно обрав собі контрагента, при укладенні договору мав можливість перевірити його  кваліфікацію, навики та вміння.
Крім того, відповідно до ст. 1 Закону України «Про ліцензування видів господарської діяльності» ліцензія, це право суб`єкта господарювання на провадження виду господарської діяльності або частини виду господарської діяльності, що підлягає ліцензуванню.
Ліцензування, це засіб державного регулювання провадження видів господарської діяльності, спрямований на забезпечення безпеки та захисту економічних і соціальних інтересів держави, суспільства, прав та законних інтересів, життя і здоров`я людини, екологічної безпеки та охорони навколишнього природного середовища.
Стаття 7 цього ж закону містить перелік видів господарської діяльності, що підлягають ліцензуванню. В цьому переліку відсутня діяльність з розробки веб-сайтів, отже ця діяльність не потребує спеціальних умов чи сертифікатів чи ліцензій.
Оскільки діяльність з розробки веб-сайтів не потребує ліцензування, вона не заборонена для відповідача, який зареєстрований як ФОП з 2006 року. 
Та обставина, що відповідач порушив вимоги податкового законодавства при сплаті єдиного податку, що було встановлено судом на підставі Акту №34/26-52-13-06/ НОМЕР_1 ДВС України Головного управління ДФС у м. Києві ДПІ у Деснянському районі ГУ ДВС у м.Києві «Про результати документальної позапланової невиїзної перевірки з питань дотримання вимог податкового законодавства України фізичною - особою підприємцем ОСОБА_1 » не може бути підставою для визнання договору недійсним з підстав введення  позивача в оману, оскільки правовідносини суб`єкта господарювання з фіскальними органами є адміністративними і не пов`язані з укладенням суб`єктом господарюванню цивільно-правових угод. Для встановлення обставин введення позивача в оману позивач мав навести такі обставини, які мають істотне значення, тобто при наявності яких позивач би не уклав договору. Однак таких обставин позивач не навів, а ті, що ним зазначені не можуть бути визнанні такими, що мають істотне значення.
Колегія суддів вважає, що вказані позивачем помилки у змісті правочину не є істотними, отже не можуть потягнути за собою визнання його недійсним. Позивач не помилився щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін. 
Виходячи із наведеного, рішення суду в частині визнання договору недійсним є незаконним. При цьому суд першої інстанції ухвалюючи рішення за цими позовними вимогами наголосив на тому, що визнання договору недійсним тягне за собою застосування наслідків його недійсності. При цьому наслідками недійсності договору є повернення сторін в попередній стан, а саме повернення виконавцем замовнику коштів сплачених за договором і повернення виконаної роботи замовником виконавцю.
Разом із тим, визнавши договір недійсним, суд першої інстанції розглянув позовну вимогу про визнання цього договору невиконаним і про стягнення коштів сплачених за договором.
Відповідно до правил статей 2, 5 ЦПК України застосовуваний судом спосіб захисту цивільного права має відповідати критерію ефективності. 
Вимога на захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права та характеру правопорушення, забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.
Тобто, ефективний спосіб захисту має бути таким, що відповідає змісту порушеного права, та таким, що забезпечує реальне поновлення прав особи, за захистом яких вона звернулась до суду, відповідно до вимог законодавства.
Саме по собі визнання договору невиконаним  не захищає і не поновлює права позивача за договором. Заявляючи позов про визнання договору невиконаним, позивач фактично цими обставинами обґрунтовував свої вимоги про стягнення з відповідача коштів, сплачених позивачем за договором. Саме стягнення коштів є ефективним способом захисту прав позивача у випадку доведеності підстав для такого стягнення.
Тому позовні вимоги про визнання договору невиконаним задоволенню не підлягають.
Щодо рішення суду про стягнення з відповідача на користь позивача 9875 грн. сплачених на виконання умов договору, колегія суддів з рішенням суду в цій частині також не погоджується виходячи з такого.
Згідно з умовами п. 3 Договору відповідач зобов`язався розробити веб-сайт Замовника у відповідності до Технічного завдання в термін 21 робочий день після підписання договору, а позивач зобов`язався прийняти якісно зроблений продукт та своєчасно, в повному обсязі оплатити роботу Виконавця у відповідності до обумовленої ціни договору.
Згідно з п. 3.5. Договору послуги вважаються виконаними після підписання акту прийому - передачі послуг Замовником або його повноваженим представником. Підписання акту прийому - передачі послуг проводиться не пізніше 3 (трьох) робочих днів після надання Виконавцем результатів роботи Замовнику.
У відповідності до п. 3.6 Договору результатом робіт по даному договору є розгорнута на хостингу, доступ до якого наданий Замовнику, файлова структура Сайту, база даних сайту, а також встановлений взаємозв`язок між всіма складовими сайту.
Відповідно до п. 5.1. Договору, Виконавець на протязі 3 (трьох) робочих днів після завершення звітного періоду направляє Замовнику два примірника підписаного акту прийому-передачі наданих послуг.
В додатку 2 до Договору (Технічне завдання) сторони визначили шаблон сайту.
Перед передачею сайту позивачу, відповідач розмістив його для остаточного узгодження з позивачем за посиланням: http://test1.mir.in.net//, з якого була зроблена копія на диск. Докази розташування сайту на тестовому хостінгу відповідача, відповідач додав до матеріалів справи (а.с.152-153 т.4).
При цьому відповідач також надав до матеріалів справи скриншоти сторінок веб-сайту, який він розробив для позивача і який на даний час ним використовується (Громадська організація «Україна проти проізволу чиновників») з якого вбачається, структура сайту та функціонал повністю відповідає тому, що робив відповідач. (а.с.155-157 т.4)
Відповідно до ухвали  суду першої інстанції від 20.03.2017 року з метою забезпечення доказів були витребувані дані про особу, якій належить сайт www.proisvol.infoвід хостинг-компанії ФОП ОСОБА_4 . У відповіді ФОП ОСОБА_4 зазначив всі реквізити позивача - телефон, електронна адреса, адреса нерухомості позивача та прізвище, ім`я, по-батькові. Тобто сайт належить позивачу.
В матеріалах справи міститься акт-прийому передачі виконаних робіт, який відповідач направив позивачу 27 лютого 2017 року, що відбулося вже після подання позивачем позову. (а.с.161-162 т.2) 
Однак позивач відмовився його підписувати, надіславши відповідачу заперечення щодо якості виконаних робіт. (а.с. 163-172 т.2)
Виниклі між сторонами правовідносини регулюються законом України «Про захист прав споживачів».
Відповідно до ст.10 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач має право відмовитися від договору про виконання робіт (надання послуг) і вимагати відшкодування збитків, якщо виконавець своєчасно не приступив до виконання зобов`язань за договором або виконує роботу так повільно, що закінчити її у визначений строк стає неможливим.
Якщо значну частину обсягу послуги чи робіт (понад сімдесят відсотків загального обсягу) вже було виконано, споживач має право розірвати договір лише стосовно частини послуги або робіт, що залишилася.
Якщо під час виконання робіт (надання послуг) стане очевидним, що їх не буде виконано з вини виконавця згідно з умовами договору, споживач має право призначити виконавцю відповідний строк для усунення недоліків, а в разі невиконання цієї вимоги у визначений строк - розірвати договір і вимагати відшкодування збитків або доручити виправлення недоліків третій особі за рахунок виконавця.
У разі виявлення недоліків у виконаній роботі (наданій послузі) споживач має право на свій вибір вимагати: 1) безоплатного усунення недоліків у виконаній роботі (наданій послузі) у розумний строк; 2) відповідного зменшення ціни виконаної роботи (наданої послуги); 3) безоплатного виготовлення іншої речі з такого ж матеріалу і такої ж якості чи повторного виконання роботи; 4) відшкодування завданих йому збитків з усуненням недоліків виконаної роботи (наданої послуги) своїми силами чи із залученням третьої особи; 5) реалізації інших прав, що передбачені чинним законодавством на день укладення відповідного договору.
Зазначені вимоги підлягають задоволенню у разі виявлення недоліків під час приймання виконаної роботи (наданої послуги) або під час її виконання (надання), а в разі неможливості виявлення недоліків під час приймання виконаної роботи (наданої послуги) - протягом гарантійного чи іншого строку, встановленого договором, чи протягом двох років з дня прийняття виконаної роботи (наданої послуги) у разі відсутності гарантійного чи іншого строку, встановленого законодавством або договором.
За наявності у роботі (послузі) істотних недоліків споживач має право вимагати розірвання договору та відшкодування збитків. 
Зазначені вимоги можуть бути пред`явлені споживачем протягом строків, передбачених нормативно-правовими актами та умовами договору, а в разі відсутності таких строків - протягом десяти років.
Виконавець не несе відповідальності за невиконання, прострочення виконання або інше неналежне виконання зобов`язання та недоліки у виконаних роботах або наданих послугах, якщо доведе, що вони виникли з вини самого споживача чи внаслідок дії непереборної сили.
Про відступи від умов договору та інші недоліки в роботі (послузі), що не могли бути виявлені при звичайному способі її прийняття, споживач зобов`язаний повідомити виконавцеві не пізніше трьох діб після їх виявлення.
Таким чином колегією суддів встановлено, що виконавець (відповідач) виконав роботу обумовлену договором, передав її замовнику (позивачу), позивач користується веб-сайтом, однак вважає, що робота виконана не належним чином, отже акт-приймання передачі не підлягає підписанню.
При цьому позивач обрав способом захисту свого порушеного права на отримання якісної послуги, відшкодування повної вартості робіт, які він сплатив  відповідачу, хоча не обґрунтовує свої вимоги посиланням на норми ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів», однак просить стягнути з відповідача всі понесені позивачем за договором витрати.
Для розірвання договору і відшкодування збитків відповідно до ч.4 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів», позивач має довести істотність недоліків наданої послуги Позивач зазначає, що веб-сайт містить недоліки, які робить сайт непрацездатним і зазначає ці недоліки.
Суд першої інстанції у рішенні зазначив, що він оглянув сайт  на пристрої позивача. При цьому суд у своєму рішенні зазначив недоліки, які містить сайт лише зі слів позивача, прямо зазначивши про це у своєму рішенні. Тобто суд внаслідок огляду сайту не зміг встановити таких його недоліків, які є істотними і роблять сайт непрацездатним.
Перевіряючи доводи апеляційної скарги щодо неможливості суду без висновку спеціаліста встановити недоліки у роботі сайту, а також доводи позивача про те, що ці недоліки є явними і можуть бути встановлені без висновку спеціаліста, колегія суддів також оглянула сайт у судовому засіданні.
При цьому колегія суддів перевірила доводи позивача щодо того, що основні недоліки сайту містяться на адміністративній панелі, до якої має доступ лише позивач. Позивач в судовому засіданні при огляді сайту заходив на адміністративну панель сайту, однак жодного недоліку із переліку наведеному судом першої інстанції в своєму рішенні зі слів позивача, колегія суддів не змогла виявити.
Колегія суддів після огляду сайту встановила, що  сайт працює, на ньому розміщена інформація, яка може бути візуально сприйнята. Тобто файлова структура сайту розгорнута на хостингу, позивач має до неї доступ. Разом із тим, встановити, що сайт має недоліки, які наводив позивач, а також, що ці недоліки є істотними і можуть підставою для розірвання договору, без висновку спеціаліста суд не може, оскільки для цього необхідно володіти спеціальними знаннями.
Відповідно до ст.ст. 76-81 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
У відповідності до положень ст. 103 ЦПК України для з`ясування обставин, що мають значення для справи, необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо, а також якщо сторонами (стороною) не надані відповідні висновки експертів із цих самих питань або висновки експертів викликають сумніви щодо їх правильності суд призначає експертизу у справі.
Однак, під час розгляду справи в суді першої інстанції, ОСОБА_2 не скористався правом на подання до суду клопотання про призначення у справі відповідної судової експертизи, а суд з власної ініціативи позбавлений можливості як збирати докази, так і призначати судову експертизу.
Таким чином, рішення суду першої інстанції в частині встановлення судом обставин щодо невиконання відповідачем договору щодо розробки веб-сайту відповідно до умов визначених у Технічному завданні, не ґрунтуються на матеріалах справи, не доведені належними і допустимими доказами.
Та обставина, що відповідач невчасно направив позивачу акт приймання-передачі виконаних робіт і позивач не підписав цей акт, не може бути підставою для задоволення вимог про стягнення коштів, сплачених за договором, оскільки судом встановлений факт виконання відповідачем умов договору. Між сторонами дійсно існують суперечності щодо якості виконаних робіт, однак вони можуть бути вирішені лише у відповідності до вимог ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» із наданням позивачем належних і допустимих доказів наявності недоліків в роботі відповідача. 
За таких обставин, колегія суддів вважає, що позивач не довів своїх позовних вимог в частині  стягнення коштів за договором, а тому у задоволенні цих вимог також необхідно відмовити.
Враховуючи, що відшкодування моральної шкоди позивач пов`язує саме із неналежним виконанням відповідачем умов договору, однак ці вимоги не були доведені в судовому засіданні, також не підлягають задоволенню вимоги про відшкодування моральної шкоди.  
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявним в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
При цьому суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що ОСОБА_2 під час судового розгляду справи в суді апеляційної інстанції заявив, що він також не погоджується з рішенням суду першої інстанції та просив суд апеляційної інстанції скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову в повному обсязі. Однак, ОСОБА_2 рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку, у відповідності до вимог цивільного процесуального законодавства, не оскаржувалось, відповідно судом апеляційної інстанції, рішення суду першої інстанції переглядається лише в межах доводів апеляційної скарги, яка подана ОСОБА_1 .
Відповідно до ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Згідно зі ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.
Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.
На підставі викладеного, суд апеляційної інстанції доходить висновку про те, що рішення суду першої інстанції ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права та підлягає скасуванню з підстав, що зазначені в апеляційній скарзі, відповідно апеляційну скаргу слід задовольнити, а оскаржуване рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову в задоволенні позову.
Керуючись ст.ст. 367, 369, 374, 376, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд
 
П О С Т А Н О В И В:
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.
Рішення Деснянського районного суду м.Києва від 18 грудня 2020 року у даній справі скасувати і ухвалити нове судове рішення.
В задоволенні позову ОСОБА_2 до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 про визнання договору недійсним та невиконаним, стягнення боргу за зобов`язанням, матеріального збитку, моральної шкоди, упущеної вигоди відмовити.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня її проголошення.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Повне судове рішення складено 21 травня 2021 року.

Суддя-доповідач

Судді