ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 травня 2021 року 
м. Київ
справа № 221/2431/16-а
адміністративне провадження № К/9901/22770/18, К/9901/22766/18
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: 
головуючий - Стародуб О.П., 
судді - Єзеров А.А.,  Кравчук В.М., 
розглянувши в письмовому провадженні касаційні скарги ОСОБА_1 на ухвалу Донецького апеляційного адміністративного суду від 01.03.2017 та Управління Пенсійного фонду України у Волноваському районі Донецької області на постанову Вугледарського районного суду Донецької області від 31.08.2016 та ухвалу Донецького апеляційного адміністративного суду від 01.03.2017 у справі за позовом ОСОБА_1 до Управління Пенсійного фонду України у Волноваському районі Донецької області про визнання дій неправомірними та зобов`язання вчинити дії, 
встановив: 
У травні 2016 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом, в якому, з врахуванням заяви про уточнення позовних вимог, просила:
-визнати неправомірними дії відповідача щодо не відновлення виплати пенсії за віком з 01.06.2015 року по 31.12.2015 року та з 08.06.2016 року по 25.07.2016 року;
-зобов`язати провести нарахування та виплату раніше призначеної пенсії за віком з 01.06.2015 року по 31.12.2015 року та з 08.06.2016 року по 25.07.2016 року.
Судами попередніх інстанцій встановлено, що відповідно до пенсійного посвідчення серії НОМЕР_1 ОСОБА_1 перебуває на обліку в Управлінні Пенсійного фонду України у Волноваському районі Донецької області, як отримувач пенсії за віком відповідно до положень Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».
З 01.04.2015р. виплату пенсії позивачу було припинено 
12.05.2016 позивач звернулась до відповідача з заявою про поновлення їй виплати пенсії за віком з 01.06.2015.
Листом від 10.06.2016 №8688/02 відповідач повідомив позивача про відсутність підстав щодо відновлення виплати їй пенсії, посилаючись на те, що відповідно до Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 №VIII особам, на яких поширюється дія цього     Закону (крім інвалідів І та ІІ груп, інвалідів війни ІІІ групи та учасників бойових дій, осіб, на яких поширюється дія пункту 1 статті 10 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»), у період роботи на посадах, які дають право на призначення пенсії/щомісячного довічного грошового утримання у порядку та на умовах, передбачених цим Законом, законами України «Про статус народного депутата України», «Про державну службу», «Про судоустрій і статус суддів», пенсія, призначена відповідно до цієї статті не виплачується.
Згідно з наказом Волноваського районного суду Донецької області №23-к від 25.07.2016 позивач з 25.07.2016 року вибула з штату Волноваського районного суду Донецької області на підставі постанови Верховної Ради України №1434-VIII від 05.07.2016 «Про звільнення суддів».
Не погоджуючись з діями відповідача щодо зупинення виплати пенсії та відмови у поновленні її виплати, позивач звернулась до суду з даним позовом.
В обгрунтування позовних вимог посилалась на те, що з 01.06.2015 вона втратила право на призначення щомісячного довічного грошового утримання на підставі пункту 5 Розділу III Прикінцевих положень Закону України від 02.03.2015 №213-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» (далі - Закон №213-VIII), а відтак, з цієї дати відпали обставини, які в силу абзацу 2 частини першої статті 47 Закону №1058-IV перешкоджали б виплачувати їй пенсію.
Постановою Вугледарського районного суду Донецької області від 31.08.2016 позов задоволено частково.
Визнано неправомірними дії Управління Пенсійного фонду України у Волноваському районі Донецької області щодо не відновлення виплат ОСОБА_1 пенсії за віком з 01.06.2015 по 31.12.2015 включно.
Зобов`язано Управління Пенсійного фонду України у Волноваському районі Донецької області провести нарахування та виплату на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , раніше призначеної пенсії за віком з 01.06.2015 по 31.12.2015 включно.
В іншій частині позовних вимог відмовлено.
Ухвалою Донецького апеляційного адміністративного суду від 01.03.2017 постанову Вугледарського міського суду Донецької області від 31.08.2016 скасовано в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 за період з 01.06.2015 по 16.11.2015, і позовні вимоги за вказаний період залишено без розгляду.
В     інший     частині постанову Вугледарського міського суду     Донецької області від     31.08.2016 залишено без змін.
Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що з 01 червня 2015 року позивач втратила право на пенсійне забезпечення відповідно до Закону України «Про судоустрій і статус суддів», а тому з зазначеної дати має бути відновлено виплату пенсії за віком, призначеної їй відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», через відсутність підстав для припинення її виплати.
Суд дійшов висновку, що незважаючи на ту обставину, що позивач працювала на посаді, яка передбачає призначення пенсії на підставі Закону України «Про судоустрій і статус суддів», відповідач з 01.06.2015 протиправно не відновив виплату призначеної пенсії позивачеві на підставі Закону України «Про пенсійне забезпечення».
Водночас суд визнав передчасними вимоги позивача щодо визнання неправомірними дії відповідача щодо не відновлення їй виплати пенсії за віком у період з 08.06.2016 по 25.07.2016 та зобов`язати провести нарахування та виплату раніше призначеної пенсії за віком за вказаний період, оскільки з такими вимогами до відповідача вона не зверталась, а останній відповідно не виніс з даного питання жодного рішення про поновлення чи відмову у поновленні виплати раніше призначеної пенсії за віком.
Скасовуючи постанову суду першої інстанції в частини задоволенні позовних вимог за період з  01.06.2015 по 16.11.2015 та залишаючи позовні вимоги за вказаний період без розгляду, суд апеляційної інстанції виходив із того, що звертаючись до суду 16.05.2016 із позовом щодо відновлення виплати пенсії за віком на підставі  Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», за період з 01.06.2015 по 31.12.2015 позивач пропустила встановлений законом шестимісячний строк звернення до суду, не подавши при цьому заяви про його поновлення з наведенням поважних причин його пропуску.
З рішеннями судів попередніх інстанцій не погодились позивач та відповідач, звернулись з касаційними скаргами.
Позивач у своїй касаційній скарзі, посилаючись на порушення апеляційним судом норм процесуального права, просить скасувати ухвалу суду апеляційної інстанції, та залишити в силі постанову суду першої інстанції.
В обгрунтування касаційної скарги посилається на те, що строк звернення до суду нею не пропущено,  оскільки до спірних правовідносин підлягають застуванню положення ч. 2 ст. 46 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі - Закон №1058-ІV), відповідно до яких нараховані суми пенсії, не отримані з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів.
На думку позивача, їй було лише зупинено виплату пенсії, але не зупинено її нарахування, а тому застосуванню підлягають положення ч. 2 ст. 46 Закону №1058-ІV.
Крім того, посилалась на те, що суд апеляційної інстанції не був позбавлений можливості вирішити питання поновлення строку звернення до суду встановивши наявність поважних причин його пропуску, оскільки позивач мала такі причини.
Також посилалась на порушення апеляційним судом норм процесуального права, зокрема безпідставне поновлення відповідачу строку на апеляційне оскарження та відкриття апеляційного провадження за скаргою відповідача без сплати ним судового збору.
Заперечуючи проти касаційної скарги позивача, відповідач просив у її задоволенні відмовити, рішення судів першої та апеляційної інстанції скасувати та ухвалити нове про відмову в позові.
Відповідач у своїй касаційній скарзі, посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити у повному обсязі.
В обгрунтування касаційної скарги посилається на те, що припинивши виплату пенсії позивачу відповідач діяв відповідно до вимог діючого законодавства.
Крім того посилався на передчасність звернення позивача до суду з даним позовом, оскільки рішення про відмову у поновленні виплати пенсії позивачу Управління не приймало, а заява позивача розглянута в порядку Закону України «Про звернення громадян». 
Заперечення на касаційну скаргу відповідача до суду не надходили.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права суд приходить до висновку, що касаційні скарги не підлягають задоволенню з наступних мотивів та передбачених законом підстав.
Частиною другою статті 19 Конституції Україні передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Законом України «Про судоустрій і статус суддів»   встановлено забезпечення суддів та передбачена виплата суддівської винагороди. Суддівська винагорода регулюється цим Законом, Законом України «Про Конституційний Суд України»  та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.
Згідно із положеннями статті 47 Закону  №1058-IV (в редакції чинній на час призначення позивачу пенсії за віком) пенсія виплачується щомісяця організаціями, що здійснюють виплату і доставку пенсій, у строк не пізніше 25 числа місяця, за який виплачується пенсія, виключно в грошовій формі за зазначеним у заяві місцем фактичного проживання пенсіонера в межах України або перераховується на визначений цією особою банківський рахунок у порядку, передбаченому законодавством.
Однак, в наступному законодавство, яке регулює зазначені правовідносини, змінилось.
01.04.2015 набрав чинності Закон №213-VIII, яким, зокрема абзац другий частини першої статті 47 Закону №1058-VI викладено в такій редакції: «Тимчасово, у період з 1 квітня 2015 року по 31 грудня 2015 року: особам, на яких поширюється дія цього Закону (крім інвалідів I та II груп, інвалідів війни III групи та учасників бойових дій, осіб, на яких поширюється дія пункту 1  статті 10 Закону України від 22.10.1993 №3551-XII «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»), у період роботи на посадах, які дають право на призначення пенсії/щомісячного довічного грошового утримання у порядку та на умовах, передбачених цим Законом, законами України «Про статус народного депутата України», «Про державну службу», «Про судоустрій і статус суддів», пенсія, призначена відповідно до цієї статті, не виплачується».
Отже, з 01.04.2015 призначені за Законом №1058-IV пенсії за віком не виплачуються, у разі роботи осіб на посадах, які дають право на призначення, зокрема, пенсій у порядку та на умовах, передбачених Законом №2453-VI.
Разом з тим, пунктом 5 Прикінцевих положень Закону №213-VIIІ передбачено, що у разі неприйняття до 01.06.2015 закону щодо призначення всіх пенсій, у тому числі спеціальних, на загальних підставах з 01.06.2015 скасовуються норми щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії/щомісячне довічне грошове утримання призначаються відповідно до зазначених законів.
Оскільки Закон №213-VIIІ не скасовано, його положення не визнано неконституційними, а до 01.06.2015     закону     щодо призначення всіх пенсій, у тому числі спеціальних, прийнято не було, то, відповідно, з вказаної дати скасовано норми пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії призначаються, зокрема, відповідно до     Закону №2453-VI.
Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що з 01.06.2015 особи, яким пенсії призначаються, зокрема, згідно з Законом №2453-VI, втратили право на пенсійне забезпечення відповідно до вказаного   Закону, і з цієї дати їм повинна бути відновлена виплата пенсії, призначена відповідно до   Закону №1058-IV.
Аналогічна позиція щодо застосування норм права висловлена Верховним Судом України в постанові від 24.05.2016 (справа №333/6710/15-а), та Верховним Судом в постановах від 27.03.2018 (справа 695/831/16-а), від 05.06.2018 (справа №205/4414/16-а(2-а/205/118/16), від 15.01.2019 (справа №758/2471/17), від 29.04.2020 (справа №490/9535/16-а), від 28.04.2021 (справа №352/1362/17) і колегія суддів не вбачає підстав для відступу від неї.
Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновками судів попередніх інстанцій щодо наявності у позивача права на поновлення виплати пенсії за віком, починаючи з 01.06.2015 по 31.12.2015.
Водночас враховуючи дату звернення позивача до суду з позовом 16.05.2016, апеляційний суд дійшов вірного висновку що позовні вимоги за період з 01.06.2015 по 16.11.2015 підлягають залишенню без розгляду.
Посилання позивача в обгрунтування касаційної скарги на положення  статті 46 Закону №1058-IV, відповідно до якого нараховані суми пенсій, не отримані з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-ким строком є безпідставними, оскільки за змістом наведеної норми, строк давності не застосовується лише до вимог щодо нарахованих пенсій. В спірних же правовідносинах докази нарахування пенсійним органом позивачу суми пенсії у спірний період відсутні.
Такий висновок щодо застосування статті 46 Закону №1058-IV у подібних правовідносинах міститься, зокрема у постановах Верховного Суду від 15.01.2019 у справі №758/2471/17, від 29.04.2020 у справі №490/9535/16-а та постанові Верховного Суду у складі Судової палати з розгляду справ щодо захисту соціальних Касаційного адміністративного суду від 31.03.2021 у справі №240/12017/19.
Також безпідставним є посилання позивача в обгрунтування касаційної скарги на не надання апеляційним судом їй можливості подати до суду заяву про поновлення строку звернення до суду з наведенням поважності причин його пропуску та наданням відповідних доказів, а також на наявність поважних причин його пропуску, оскільки надаючи заперечення на апеляційну скаргу відповідача позивач не була позбавлена можливості подати таку заяву. Крім того, за змістом поданих заперечень позивач вважає, що строк звернення до суду нею не пропущено, оскільки такий строк до спірних правовідносин не застосовується.
Інші доводи касаційної скарги позивача, зокрема щодо процесуальних порушень, допущених апеляційним судом під час відкриття апеляційного провадження, також не спростовують правильність висновків суду апеляційної інстанції та зміненої постанови суду першої інстанції, і в силу положень частини 2 статті 351 та частини 3 статті 353 КАС України не можуть бути підставою для скасування законних рішень.
Також безпідставним є посилання відповідача в обгрунтування касаційної скарги на те, що рішення, яке могло б бути предметом оскарження не приймалось, а тому вимоги позивача є передчасними, оскільки за наявності передбачених законом підстав відповідач зобов`язаний був відновити виплату пенсії незалежно від звернення позивача.
Відповідно до частини 1 статті 350 КАС України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 341 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись статтями 341, 345, 349, 350,  355, 356 Кодексу адміністративного судочинства України,
постановив:
Касаційні скарги ОСОБА_1 та Управління Пенсійного фонду України у Волноваському районі Донецької області - залишити без задоволення, а ухвалу Донецького апеляційного адміністративного суду від 01.03.2017 та змінену постанову Вугледарського районного суду Донецької області від 31.08.2016 - без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає. 

Судді:
О.П. Стародуб
А.А. Єзеров
В.М. Кравчук