Постанова
Іменем України
 
09 червня 2021 року
м. Київ
 
справа № 607/12487/16
провадження № 61-1382св19
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Крата В. І.,  
суддів: Антоненко Н. О. (суддя-доповідач), Дундар І. О., Русинчука М. М., Тітова М. Ю.,
 
учасники справи:
 
позивач - публічне акціонерне товариство «Державний ощадний банк України»,
відповідач - ОСОБА_1 ,
треті особи - приватне підприємство «Ролікс-Транс»,
 
розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України», підписану адвокатом Братівником Ігорем Васильовичем, на постанову Тернопільського апеляційного суду від 23 листопада 2018 року в складі колегії суддів Ходоровського М. В., Бершадської Г. В., Ткач О. І.,
 
ВСТАНОВИВ :
 
Описова частина 
Короткий зміст позовних вимог
 
У листопаді 2016 року ПАТ «Державний ощадний банк України» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , третя особа приватне підприємство «Ролікс-Транс» про стягнення заборгованості за кредитним договором. 
 
Позовну заяву мотивувало тим, що 06 серпня 2007 року між ОСОБА_1 та АТ «Ощадбанк» (яке перейменовано на ПАТ «Державний ощадний банк України») укладено кредитний договір № 145, відповідно до умов якого банк надав позичальнику кредит у розмірі 29 500 доларів США на споживчі цілі зі сплатою 13% річних з терміном повернення до 06 серпня 2012 року.
 
У зв`язку з тим, що відповідач свої зобов`язання належним чином не виконав, у нього станом на 21 жовтня 2016 року виникла заборгованість в сумі 17 704,69 доларів США за договором кредиту, 85 617,32 грн пені та процентів за несвоєчасне виконання своїх зобов`язань з погашення кредиту, які підлягають стягненню на користь банку. 
 
08 лютого 2017 року ОСОБА_1 подав заперечення проти позову, в якому просив застосувати до спірних правовідносин позовну давність. Вказував, що банк змінив строк виконання основного зобов`язання, подавши у 2011 році до суду позов про звернення стягнення на заставне майно в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором, а цей позов пред`явив 04 листопада 2016 року.  
 
Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції
 
Рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 08 травня 2018 року позов ПАТ «Державний ощадний банк України» задоволено; стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Державний ощадний банк України» 17 704,69 доларів США заборгованості за договором кредиту № 145 від 06 серпня 2007 року, 85 617,32 грн пені та відсотків за несвоєчасне погашення кредиту; вирішено питання розподілу судових витрат. 
 
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що після ухвалення рішення господарського суду Тернопільської області від 08 червня 2011 року про звернення стягнення на предмет застави позовна давність періодично переривалася сплатою ОСОБА_1 у 2012 - 2014 роках платежів на погашення кредитної заборгованості, а тому банк звернувся до суду з позовом у листопаді 2016 року в межах трирічного строку. Оскільки боржник не виконав свої зобов`язання за кредитним договором, суд першої інстанції дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову. 
 
Короткий зміст постанови апеляційного суду 
Постановою Тернопільського апеляційного суду від 23 листопада 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено; рішення Тернопільського міськрайонного суду від 08 травня 2018 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову ПАТ «Державний ощадний банк України» відмовлено. 
 
Апеляційний суд уважав неправильним висновок суду першої інстанції про те, що ОСОБА_1 у період 2012 - 2014 років погашав заборгованість за кредитним договором від 06 серпня 2007 року, у зв`язку з чим відбулося переривання позовної давності, оскільки 19 платежів у період з 08 червня 2011 року по 07 червня 2014 року здійснював не ОСОБА_1 , а директор ПП «Ролікс-Транс» ОСОБА_2 на виконання рішення господарського суду Тернопільської області від 08 червня 2011 року.
 
Суд апеляційної інстанції зробив висновок про те, що ПАТ «Державний ощадний банк України», пред`явивши достроково вимогу про повне погашення заборгованості за кредитним договором у 2011 році, змінив строк виконання основного зобов`язання, а тому, звернувшись у суд з позовом до ОСОБА_1 04 листопада 2016 року, пропустив позовну давність, що є підставою для відмови у позові.
 
Аргументи учасників справи
 
У січні 2019 року ПАТ «Державний ощадний банк України» подав до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Тернопільського апеляційного суду від 23 листопада 2018 року, у якій просить її скасувати як таку, що прийнята з неправильним застосуванням норм матеріального права й порушенням норм процесуального права, та залишити в силі законне й обґрунтоване рішення суду першої інстанції. 
 
Касаційна скарга мотивована тим, що: 
- суд апеляційної інстанції зробив неправильний висновок про застосування до спірних правовідносин наслідків спливу позовної давності, оскільки у зв`язку з достроковим стягненням кредитної заборгованості рішенням господарського суду від 08 червня 2011 року відбулося переривання позовної давності, адже ОСОБА_1 визнав борг та у період з лютого 2012 року по січень 2014 року особисто сплачував кошти на його погашення, що підтверджується наявними в матеріалах справи квитанціями; 
- апеляційний суд зробив безпідставний висновок про те, що позивач ухилявся від подання експерту оригіналів фінансових документів для проведення судово-почеркознавчої експертизи з метою встановлення справжності підпису на платіжних документах ОСОБА_1 та встановив цей факт на недоведених обставинах, оскільки оригінали цих документів вилучено слідчим у кримінальному провадженні № 607/2090/16, що підтверджується протоколом тимчасового доступу до речей від 21 квітня 2016 року; 
- апеляційний суд неповно з`ясував обставини справи, здійснив неналежну оцінку доказів та дійшов неправильного висновку про відмову в задоволенні позову з підстав пропуску позовної давності.  
 
Вказує, що суд першої інстанції зробив правильний висновок про те, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконане, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє права на отримання штрафних санкцій, передбачених умовами договору та нормами ЦК України, що відповідає висновку, викладеному в постанові Верховного Суду України від 25 вересня 2015 року в справі № 6-1206цс15. 
 
У березні 2019 року до Верховного Суду надійшов відзив ОСОБА_1 на касаційну скаргу ПАТ «Державний ощадний банк України», в якому він просить залишити її без задоволення, а оскаржену постанову апеляційного суду без змін. Вказує, що 15 серпня 2016 року головним державним виконавцем Тернопільського міського відділу ДВС винесено постанову про закінчення виконавчого провадження, відповідно до якої заборгованість, стягнута рішенням господарського суду, сплачена, що дає підстави для висновку про те, що зобов`язання між сторонами припинені, що унеможливлює стягнення заборгованості, визначеної банком у цій справі. Апеляційний суд дійшов правильного висновку про те, що кошти на погашення кредитної заборгованості сплачував не ОСОБА_1 , а директор ПП «Ролікс-Транс» на виконання рішення господарського суду від 08 червня 2011 року, а тому відсутні підстави вважати, що відповідач вчиняв дії з виконання зобов`язання за кредитним договором, що є підставою для переривання позовної давності, такі обставини підтверджені належними і допустимими доказами та показаннями свідків. 
 
Рух справи 
 
Ухвалою Верховного Суду від 01 лютого 2019 року відкрито касаційне провадження в справі. 
 
Ухвалою Верховного Суду від 01 червня 2021 року справа призначена до судового розгляду.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
Суди встановили, що 06 серпня 2007 року між ВАТ «Державний ощадний банк України», яке перейменовано на ПАТ «Державний ощадний банк України», та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 145, згідно якого позивач надав, а відповідач отримав кредит у розмірі 29 500 доларів США під 13% процентів річних з остаточним терміном повернення кредиту до 06 серпня 2012 року. 
 
06 серпня 2007 року між АТ «Ощадбанк» та ПМП «Ролікс» (яке змінило назву на ПП «Ролікс-Транс») в забезпечення виконання зобов`язань ОСОБА_1 за кредитним договором № 145 від 06 серпня 2007 року укладено нотаріально посвідчений і зареєстрований за номером № 8741 договір застави транспортних засобів. Відповідно до пункту 1.1. якого заставодавець як майновий поручитель ОСОБА_1 з метою забезпечення належного виконання зобов`язання, що випливає з кредитного договору, передає в заставу, а заставодержатель цим приймає в заставу в порядку і на умовах, визначених у цьому договорі, предмет застави, що належить заставодавцю на праві власності.
 
У зв`язку з порушенням ОСОБА_1 зобов`язань, визначених у кредитному  договорі, банк направив боржнику вимогу про повне дострокове погашення заборгованості (письмова повідомлення-вимога № 19-02/23 від 05 січня 2011 року), у якій просив боржника повернути суму заборгованості за кредитним договором до 21 січня 2011 року.
 
У зв`язку з відсутністю добровільного виконання ОСОБА_1 та ПП «Ролікс-Транс» вимог банку та з метою стягнення заборгованості АТ «Ощадбанк» скористався своїм правом заставодержателя і звернулося в господарський суд Тернопільської області з позовом до ПП «Ролікс-Транс» про стягнення заборгованості за кредитним договором № 145 від 06 червня 2007 року шляхом реалізації заставного майна.
 
Рішенням господарського суду Тернопільської області від 08 червня 2011 року звернуто стягнення на предмет застави (рухоме майно) за договором застави транспортних засобів від 06 серпня 2007 року, а саме: н/причіп бортовий-Е марки SCHMITZ SPR 24 L, реєстраційний № НОМЕР_1 ; н/причіп бортовий-Е марки SCHMITZ SPR 24 L, реєстраційний НОМЕР_2 , які належать ПП «Ролікс-Транс», в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_1 перед банком в розмірі 24 683,79 доларів США, що в гривневому еквіваленті 196 613, 79 грн, що складається з: 19 173,96 дол США боргу за кредитом, 4 421,04 дол США боргу по несплачених процентах за користування кредитом, 768,19 доларів США пені за несвоєчасну сплату кредиту та 320,60 доларів США пені за несвоєчасну сплату процентів.
 
Після ухвалення 08 червня 2021 року господарським судом Тернопільської області рішення у справі № 5/24/5022-659/2011 про звернення стягнення на предмет застави, ПП «Ролікс Транс» з метою збереження предмету застави 01 листопада 2012 року направило на адресу ПАТ «Державний ощадний банк України» графік погашення заборгованості за кредитним договором, згідно якого підприємство зобов`язалось сплачувати за кредитом позичальника ОСОБА_1 кошти на погашення кредитної заборгованості у розмірі 100 дол США щомісячно на протязі з листопада 2012 року по листопад 2014 року. 
 
Кредитний комітет філії-Тернопільського обласного управління АТ «Ощадбанк» 07 листопада 2012 року прийняв рішення про погодження добровільного погашення заборгованості за кредитним договором, де заставодавцем виступає ПП «Ролікс-Транс», зокрема по кредитному договору відповідача, згідно запропонованого графіку.
 
Відповідно до наявних у матеріалах справи заяв на переказ готівки у період з лютого 2011 року по січень 2014 року внесено 19 платежів на погашення заборгованості за кредитним договором № 145 від 06 серпня 2007 року. Платником у всіх квитанціях  вказаний ОСОБА_1 
 
ПП «Ролікс Транс» двічі зверталось до господарського суду з заявами про відстрочку виконання рішення суду. Відповідно до витягу з протоколу № 96 засідання кредитного комітету філії-Тернопільського обласного управління АТ «Ощадбанк» від 22 листопада 2013 року банк прийняв рішення про погодження на відстрочку виконання рішення суду на строк не більше 6 місяців. Ухвалою господарського суду Тернопільської області від 22 листопада 2013 року виконання рішення господарського суду від 08 червня 2011 року відстрочено до 22 травня 2014 року, а ухвалою господарського суду Тернопільської області від 17 грудня 2014 року відстрочено до 17 червня 2015 року.
 
10 жовтня 2014 року ПАТ «Державний ощадний банк України» звернулося до Другого відділу Державної виконавчої служби Тернопільського міського управління юстиції із заявою про примусове виконання рішення господарського суду Тернопільської області від 08 червня 2011 року, із змісту якої вбачається, що заборгованість по вказаному рішенню господарського суду погашено на суму 1 945 доларів США.
 
Відповідно до постанови про закінчення виконавчого провадження від 15 серпня 2016 року № ВП № 45076666 при примусовому виконанні наказу № 5/24/5022-659/2021 від 30 червня 2011 року про звернення стягнення на предмет застави в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 06 серпня 2007 року № 145 у розмірі 24 683,79 дол США реалізовано на електронних торгах заставне майно на суму 43 353,14 грн та згідно платіжних доручень борг за вказаним судовим наказом господарського суду сплачено та закінчено виконавче провадження.
 
Банк у встановленому законом порядку постанову державного виконавця про закінчення виконавчого провадження не оскаржував.  
 
Позиція Верховного Суду
 
Касаційна скарга подана до набрання чинності Закону України № 460-ІХ від 15 січня 2020 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ», тому відповідно до пункту 2 прикінцевих та перехідних положень вищезазначеного закону розглядається у порядку, що діяв до набрання чинності цим законом.
 
Згідно з положеннями статті 389 ЦПК України (тут і далі у редакції, чинній до 08 лютого 2020 року) підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
За результатами розгляду касаційної скарги колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.
 
Щодо визначення розміру заборгованості, яка підлягає стягненню
 
ПАТ «Державний ощадний банк України» заявлено до стягнення з ОСОБА_1 суму заборгованості, що утворилася станом на 21 жовтня 2016 року у розмірі 17 704,69 доларів США кредитної заборгованості, 85 617,32 грн пені та процентів. 
 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18) міститься висновок про те, що «право позикодавця нараховувати передбачені договором проценти та штрафні санкції припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання». 
 
Наявність судового рішення про дострокове задоволення вимог кредитора щодо всієї суми заборгованості, яке боржник виконав не в повному обсязі, не є підставою для нарахування процентів та пені за кредитним договором, який у цій частині змінений кредитором, що засвідчено в судовому рішенні, а отже, строк дії договору змінився … У такому разі положення абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України, за яким проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики, не підлягають застосуванню, оскільки між сторонами немає домовленості про порядок повернення позики поза межами строку дії договору.
 
У разі задоволення не в повному обсязі вимог кредитора за рахунок забезпечувального обтяження основне зобов`язання сторін не припиняється, однак змінюється щодо предмета та строків виконання, встановлених кредитором, при зверненні до суду, що надає кредитору право вимоги до боржника, у тому числі й шляхом стягнення решти заборгованості за основним зобов`язанням (тілом кредиту) в повному обсязі та процентів і неустойки згідно з договором, нарахованих на час звернення до суду з вимогою про дострокове виконання кредитного договору, на погашення яких виявилася недостатньою сума коштів, отримана від реалізації заставленого майна під час виконання судового рішення. Такий висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18). 
 
Згідно з частинами першою, другою та третьою статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
 
Апеляційний суд при скасуванні рішення суду першої інстанції: не перевірив з чого складається заборгованість; не врахував, що ПАТ «Державний ощадний банк України» використало своє право дострокового повернення всієї суми кредиту, що залишилася несплаченою, а також сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України, та пені шляхом звернення стягнення на предмет застави в судовому порядку; не звернув увагу, що кредитним договором передбачено повернення коштів шляхом здійснення щомісячних платежів, а перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) відповідачем обов`язку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу; не з`ясував, за який період стягнута заборгованість; на визначив, у якій сумі сплачено заборгованість боржником відповідно до наявної у матеріалах справи виписки з рахунку ОСОБА_1 та постанови головного державного виконавця Тернопільського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Тернопільській області від 15 серпня 2016 року ВП № 45076666 про закінчення виконавчого провадження з виконання наказу № 5/24/5022-659/2011 від 30 червня 2011 року. 
 
Суд касаційної інстанції позбавлений процесуальної можливості встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені судами попередніх інстанцій, з огляду на положення статті 400 ЦПК України.
 
Щодо перебігу позовної давності за вимогами банку
 
Згідно з пунктом 1 частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини.
 
Частиною першою статті 626 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
 
Згідно зі статтями 526, 530, 610, частиною першою статті 612 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином у встановлений термін відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства; порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).
 
Якщо в зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін).
 
Умовами кредитного договору № 145, укладеного 06 серпня 2007 року між сторонами, визначений кінцевий термін повернення основної заборгованості до 06 серпня 2012 року.
 
Відповідно до пункту 1.6. кредитного договору погашення кредиту здійснюється рівними частинами в сумі 491,67 доларів США не пізніше останнього робочого дня місяця починаючи з наступного місяця після видачі кредиту, шляхом внесення готівки до каси банку або шляхом безготівкових перерахувань. Останнє погашення кредиту здійснюється позичальником не пізніше 06 серпня 2012 року.
 
Відповідно до пункту 3.2.2 кредитного договору сторони погодили, що в разі порушення ОСОБА_1 умов цього договору АТ «Ощадбанк» має право достроково стягнути кредит, суму нарахованих процентів та інших платежів, що підлягають сплаті.
 
Таким чином, сторони кредитних правовідносин врегулювали у договорі питання дострокового повернення кредиту, тобто зміни строку виконання основного зобов`язання, що також відповідає вимогам статті 1050 ЦК України.
 
Суди встановили, що ОСОБА_1 було допущено невиконання обов`язків щодо своєчасного та в повному обсязі погашення кредиту із нарахованими процентами за фактичний час його використання, у зв`язку з чим банк скористався своїм правом дострокового стягнення заборгованості за кредитним договором та 05 січня 2011 року направив на адресу відповідача вимогу про відкликання кредиту та повернення кредитної заборгованості до 21 січня 2011 року. У зв`язку з невиконанням відповідачем вказаної вимоги банк з метою стягнення заборгованості скористався своїм правом дострокового стягнення і звернувся в господарський суд Тернопільської області з позовом до ПП «Ролікс-Транс» про стягнення заборгованості за кредитним договором № 145 від 06 серпня 2007 року шляхом реалізації заставного майна.
 
Рішенням господарського суду Тернопільської області від 08 червня 2011 року позов ПАТ «Державний ощадний банк України» задоволено; звернуто стягнення на предмет застави в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_1 перед банком за кредитним договором № 145 від 06 серпня 2007 року в розмірі 24 683,79 доларів США, що в гривневому еквіваленті становить 196 613, 79 грн. 
 
Суди встановили, що у період з лютого 2012 року по січень 2014 року ОСОБА_1 регулярно вносив платежі на погашення заборгованості за кредитним договором № 145 від 06 серпня 2007 року, що підтверджується копіями квитанцій, у яких платником значиться ОСОБА_1 , отримувачем - ПАТ «Державний ощадний банк України».
 
У пунктах 92-93 постанови Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12-ц (провадження № 14-10цс18) вказано, що «у разі порушення позичальником терміну внесення чергового платежу, передбаченого договором (прострочення боржника), відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України кредитодавець до спливу визначеного договором строку кредитування вправі заявити вимоги про дострокове повернення тієї частини кредиту, що залишилася, і нарахованих згідно зі статтею 1048 ЦК України, але не сплачених до моменту звернення кредитодавця до суду, процентів, а також попередніх невнесених до такого моменту щомісячних платежів у межах позовної давності щодо кожного із цих платежів. Невнесені до моменту звернення кредитора до суду щомісячні платежі підлягають стягненню у межах позовної давності, перебіг якої визначається за кожним з платежів окремо залежно від настання терміну сплати кожного з цих платежів. Такий підхід відповідає правовій позиції, сформульованій Верховним Судом України у постанові від 6 листопада 2013 року у справі № 6-116цс13. Аналогічні висновки були сформульовані Верховним Судом України, зокрема, у постановах від 19 березня 2014 року у справі № 6-20цс14, від 12 листопада 2014 року у справі № 6-167цс14, від 03 червня 2015 року у справі № 6-31цс15, від 30 вересня 2015 року у справі                                    № 6-154цс15, від 29 червня 2016 року у справі № 6-272цс16, від 23 листопада 2016 року у справі № 6-2104цс16 і від 14 грудня 2016 року у справі № 6-2462цс16».
 
У постанові Верховного Суду України від 09 листопада 2016 року у справі № 6-1457цс16 зазначено, що: «відповідно до частини першої статті 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку, в силу частини третьої статті 264 ЦК України після переривання перебіг позовної давності починається заново. Правила переривання перебігу позовної давності застосовуються судом незалежно від наявності чи відсутності відповідного клопотання сторін у справі, якщо в останніх є докази, що підтверджують факт такого переривання. До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов`язку, можуть, з урахуванням конкретних обставин справи, належати, зокрема, часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій. При цьому якщо виконання зобов`язання передбачалося частинами або у вигляді періодичних платежів і боржник вчинив дії, що свідчать про визнання лише певної частини (чи періодичного платежу), то такі дії не можуть бути підставою для переривання перебігу позовної давності стосовно інших (невизнаних) частин платежу. Суди повинні дослідити графік погашення кредитної заборгованості та встановити чи передбачають умови кредитного договору виконання зобов`язання частинами або у вигляді періодичних платежів, і у випадку вчинення боржником оплати чергового платежу, чи не свідчить така дія про визнання лише певної частини боргу, а відтак така не може бути підставою для переривання перебігу позовної давності стосовно інших (невизнаних) частин платежу».
 
У постанові Верховного Суду від 14 лютого 2018 року в справі № 161/15679/15 (провадження № 61-765св18) вказано, що із тлумачення частини першої статті 264 ЦК України слідує, що вона пов`язує переривання позовної давності з будь-якими активними діями зобов`язаного суб`єкта (боржника). При цьому не виключається й випадку коли переривання перебігу позовної давності буде відбуватися внаслідок визнання боргу, що здійснюється іншими суб`єктами, якщо на це була виражена воля боржника. Тобто коли боржник виражає свою згодою чи уповноважує на це відповідного іншого суб`єкта.
Отже в цій справі правильним є висновок суду першої інстанції , що позовна давність за вимогами банку переривалася в силу частини першої статті 264 ЦК України у зв`язку з вчиненням ОСОБА_1 дій, що свідчать про визнання ним свого боргу.
 
Висновок апеляційного суду про те, що кошти за квитанціями, де платником зазначено ОСОБА_1 , сплачувалися не ним, а директором ПП «Ролікс-Транс» ОСОБА_2 , не підтверджений належними і допустимими доказами. 
 
Аналіз матеріалів справи свідчить, що відповідно до виписки по рахунку ОСОБА_1 від 09 лютого 2018 року ним вносилися кошти на погашення заборгованості за кредитним договором № 145 від 06 серпня 2007 року за період з 28 лютого 2012 року по 13 липня 2016 року щомісячно (том 1 ас 243-246). 
 
За таких обставин та з урахуванням того, що мало місце переривання позовної давності, банк звернувшись з позовом до суду в листопаді 2016 року, не пропустив позовну давність, у зв`язку чим апеляційний суд зробив неправильний висновок про відмову в задоволенні позову з цих підстав. 
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
В силу положень статті 400 ЦПК України щодо меж розгляду справи касаційним судом Верховний Суд позбавлений можливості ухвалити нове рішення в цій справі, оскільки для його ухвалення необхідно встановити обставини, що не були встановлені в рішеннях судів попередніх інстанцій.
 
Відповідно до пункту 1 частини третьої, частини четвертої статті 411 ЦПК України в редакції, чинній на час подання касаційної скарги, підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази. Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.
 
Доводи касаційної скарги дають підстави для висновку, що оскаржена постанова апеляційного суду ухвалена без додержання норм процесуального права. У зв`язку з наведеним колегія суддів вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, оскаржена постанова апеляційного суду - скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
 
Щодо розподілу судових витрат 
 
Статтею 416 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанції в постанові розподіляє судові витрати.
 
Відповідно до статті 141 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо суд касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
 
У постанові Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 травня 2020 року в справі № 530/1731/16-ц (провадження № 61-39028св18) зроблено висновок, що: «у разі, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. Разом із тим, у випадку, якщо судом касаційної інстанції скасовано судові рішення з передачею справи на розгляд до суду першої/апеляційної інстанції, то розподіл суми судових витрат здійснюється тим судом, який ухвалює остаточне рішення за результатами нового розгляду справи, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат».
 
Тому, з урахуванням висновку щодо суті касаційної скарги ПАТ «Державний ощадний банк України», розподіл судових витрат за касаційний розгляд справи підлягає здійсненню тим судом, який ухвалює (ухвалив) остаточне рішення у справі, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат.
 
Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,
 
ПОСТАНОВИВ :
 
Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України», підписану адвокатом Братівником Ігорем Васильовичем, задовольнити частково. 
 
Постанову Тернопільського апеляційного суду від 23 листопада 2018 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
 
З моменту прийняття постанови суду касаційної інстанції постанова Тернопільського апеляційного суду від 23 листопада 2018 року втрачає законну силу.
 
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                    В. І. Крат
 
Судді                                                                              Н. О. Антоненко
 
                                                                                      І. О. Дундар
 
                                                                                      М. Ю. Тітов 
 
М. М. Русинчук