Справа № 161/13722/20 	Головуючий у 1 інстанції: Пушкарчук В. П. 	
Провадження № 22-ц/802/716/21  Категорія: 76    	  Доповідач: Данилюк  В. А.	

ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
       
08 червня 2021 року                                                  місто Луцьк
               
Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - судді Данилюк В. А.,
суддів Киці С. І., Матвійчук Л. В.,
секретаря Галицької І. П.,
з участю:
представника позивача ОСОБА_1 ,
представника відповідача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 про поновлення на роботі та стягнення середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу за апеляційною скаргою представника позивача ОСОБА_3 ОСОБА_1 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 12 березня 2021 року,
В С ТА Н О В И В:
В серпні 2020 року ОСОБА_3 звернувся до суду з вищевказаною позовною заявою, на обґрунтування якої зазначив, що в період часу з 17.12.2019 року по липень 2020 року він перебував з ФОП ОСОБА_4 у трудових відносинах на посаді водія вантажного транспортного засобу та здійснював міжнародні вантажні перевезення згідно замовлень, які надходили від останньої. В липні 2020 року відповідач припинила надавати йому замовлення на перевезення вантажів, а 20.07.2020 року колеги повідомили його, що він був звільнений з роботи. Разом з тим, ФОП ОСОБА_4 не повідомляла його про намір розірвати договір, він не звертався до неї із заявами про звільнення з власної ініціативи чи за згодою сторін, з наказом про звільнення його не ознайомлювали. Жодних підстав, передбачених положенням ст. 40 КЗпП України, для його звільнення з ініціативи роботодавця не було, тому його звільнення з роботи є незаконним. Просить поновити його на роботі у ФОП ОСОБА_4 та стягнути з відповідача на свою користь середній заробіток за весь час вимушеного прогулу.
Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 12 березня 2021 року у задоволенні позову ОСОБА_3 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 про поновлення на роботі та стягнення середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу відмовлено.
Не погоджуючись з рішенням суду, позивач ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, вважає рішення незаконним, необґрунтованим, прийнятим з порушенням норм матеріального та процесуального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове рішення яким позов задовольнити повністю.
У відзиві на апеляційну скаргу відповідач ФОП ОСОБА_4 просить рішення суду залишити без змін, а апеляційну скаргу залишити без задоволення.
Заслухавши пояснення представника позивача та представника відповідача, дослідивши обставини справи та перевіривши їх доказами, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає.
Судом встановлено, що наказом ФОП ОСОБА_4 № 17/12/19 від 17.12.2019 року ОСОБА_3 з 18.12.2019 року прийнято на роботу до ФОП ОСОБА_4 на посаду водія автотранспортних засобів.
18.12.2019 року між ФОП ОСОБА_4 та ОСОБА_3 було укладено відповідний трудовий договір.
30.06.2020 року ФОП ОСОБА_4 було видано наказ № 2-0000000020, яким водія автотранспортних засобів ОСОБА_3 було звільнено із займаної посади на підставі п. 7 ст. 40 КЗпП України.
Згідно п. 7 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп`яніння.
Із наведеного слідує, що ОСОБА_3 було звільнено із посади водія автотранспортних засобів у ФОП ОСОБА_4 через перебування на роботі у нетверезому стані.
На виконання умов трудового договору, укладеного із ФОП ОСОБА_4 , водій транспортних засобів ОСОБА_3 на підставі заяви про надання транспортних послуг № 102 від 15.06.2020 року згідно договору № 1 від 01.04.2020 року, як водій транспортного засобу із номерним знаком НОМЕР_1 / НОМЕР_2 , здійснював перевезення вантажу з м. Городок Львіської області Україна до Франції.
Згідно заявки договору № 203 від 22.06.2020 року та заявки від 24.06.2020 року ОСОБА_3 у зворотному напрямку здійснював перевезення вантажу з Франції та згідно заявки на перевезення від 08.06.2020 року мав також завантаження в Німеччинні з датою завантаження 30.06.2020 року.
Отже, в період з 15.06.2020 року по 30.06.2020 року ОСОБА_3 виконував свої службові обов`язки, згідно трудового договору від 18.12.2019 року.
У свою чергу, суд вважає доведеним, що специфіка роботи водія транспортного засобу полягає у цілодобовій зайнятості.
Як вбачається із доповідної записки водія ОСОБА_5 від 27.06.2020 року, який є працівником ФОП ОСОБА_4 , останній повідомив свого роботодавця про те, що 27.06.2020 року близько 21:10 год. до нього на особистий номер зателефонував ОСОБА_3 та повідомив йому, що він на даний момент здійснює перевезення в Німеччині, перед цим вживши алкогольні напої. Стан ОСОБА_3 був нестабільний, неврівноважений, схвильований та збуджений, що могло загрожувати його життю та життю інших осіб. 
З метою уникнення ДТП та летальних випадків як із своїм працівником, так і іншими громадянами, ФОП ОСОБА_4 повідомила поліцію Німеччинни про те, що водій, який керує транспортним засобом НОМЕР_1 / НОМЕР_2 , перебуває у нетверезому стані, у зв`язку з чим просить вжити превентивних заходів.
Поліція Німеччинни відреагувала на зазначене вище повідомлення та автотранспортний засіб НОМЕР_1 / НОМЕР_2 було зведено на автопарковку в Німеччинні та заарештовано.
Зазначена обставина підтверджується повідомленням німецького автотранспортного підприємства AUTO-SERVICE HONIG про арешт та буксирування автомобіля та оплату даних послуг (а.с.45,46)
У судовому засіданні допитаний в якості свідка ОСОБА_5 підтвердив вищевказані обставини та пояснив суду, що під час спілкування з ОСОБА_3 27.06.2020 року близько 21:10 год. під час виконання ним службових обов`язків останній особисто повідомив його, що він перебуває в стані алкогольного сп`яніння.
Об`єктивних підстав ставити під сумнів показання свідка ОСОБА_5 у суду немає, належних та допустимих доказів будь-якої зацікавленості свідка у результаті розгляду справи представником відповідачів суду не надано, а судом в ході розгляді справи не отримано.
Свідок ОСОБА_5 попереджений судом про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиві показання і відмову від дачі показань за ст. ст. 384, 385 КК України, що підтверджується його підписом, тому у суду відсутні підстави ставити під сумнів дані покази. А тому колегія суддів не бере до уваги доводи апеляційної скарги щодо неправдивості свідчень ОСОБА_5 .
Як роз`яснено в п. 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», вирішуючи позови поновлення на роботі осіб, трудовий договір з якими розірвано за п. 7 ст. 40 КЗпП, суди повинні мати на увазі, що з цих підстав можуть бути звільнені з роботи працівники за появу на роботі у нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп`яніння в будь-який час робочого дня, незалежно від того, чи були вони відсторонені від роботи, чи продовжували виконувати трудові обов`язки.
Нетверезий стан працівника або наркотичне чи токсичне сп`яніння можуть бути підтверджені як медичним висновком, так і іншими видами доказів, яким суд має дати відповідну оцінку. 
Наказом ФОП ОСОБА_4 № 2 від 27.06.2020 року ОСОБА_3 було відсторонено від виконання трудових обов`язків.
Наказом ФОП ОСОБА_4 № 3 від 27.06.2020 року водія ОСОБА_5 було уповноважено здійснити завантаження вантажу в Німеччині та доставити весь вантаж згідно вказаних вище заявок транспортним засобом НОМЕР_1 / НОМЕР_2 в Україну, тобто на останнього було перекладено обов`язки ОСОБА_3 ..
29.06.2020 року ФОП ОСОБА_4 отримала рахунок про оплату послуг автосервісу в сумі 503,37 Євро, з якого вбачається факт перебування транспортного засобу впродовж тривалого терміну на автопаркові, а саме: з 27.06.2020 року по 29.06.2020 року. У даному рахунку вказано, що транспортний засіб було арештовано 27.06.2020 року на магістралі та відбуксировано до автостоянки.
Вищевказані докази у своїй сукупності підтверджують наявність підстав, передбачених п. 7 ст. 40 КЗпП України, які лягли в основу звільнення ОСОБА_3 ..
У свою чергу, та обставина, що транспортний засіб НОМЕР_1 / НОМЕР_2 був саме буксируваний до місця автостоянки, а не доставлений ОСОБА_3 самостійно, не спростовано доводами позивача, як і не було спростовано те, що на даний транспортний засіб було накладено арешт із підстав інших, аніж ті, про які повідомила сторона відповідача в ході розгляду справи. В судовому засіданні представник позивача не зміг пояснити, з яких причин відбулася зупинка та буксирування автомобіля, а позивач ОСОБА_3 в судове засідання не з`явився ні в суд першої інстанції, ні в апеляційний суд.
Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 47 КЗпП власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунку строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу.
№0.06.2020 року ФОП ОСОБА_4 видала Наказ №2-0000000020 про припинення трудового договору з ОСОБА_3 на підставі п. 7 ст. 40 КЗпП України.
У свою чергу, доводи позивача про те, що його не ознайомлювали наказом про звільнення та не видали трудову книжку спростовуються актом № 2 про відмову від ознайомлення з наказом про звільнення та надання для оформлення трудової книжки.
Крім того, у день звільнення ОСОБА_3 бухгалтером ФОП ОСОБА_4 здійснено розрахунок із останнім, що відображено у звіті про суми нарахованої заробітної плати (доходи, грошового забезпечення, допомоги, надбавки, компенсації) застрахованих осіб та суми нарахованого єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування.
Враховуючи наведене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що звільнення ОСОБА_3 на підставі п.7 ч. 1 ст. 40 КЗпП України є законним, та відповідачем дотримано вимог норм КЗпП при звільненні з цих підстав, а тому його позовні вимоги про поновлення його на роботі у ФОП ОСОБА_4 та стягнення середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу є безпідставними та такими, що задоволенню не підлягають.
Статтею 375 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскільки рішення суду постановлено з додержанням вимог норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги обґрунтованості висновків суду не спростовують, колегія суддів приходить до висновку про відхилення апеляційної скарги та залишення рішення суду першої інстанції без змін.
Керуючись статтями 374, 375, 381-384, 389 ЦПК України, суд
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_3 ОСОБА_1 залишити без задоволення. 
Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 12 березня 2021 року в даній справі залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 9 червня 2021 року.

Головуючий 

Судді :