УХВАЛА

24 травня 2021 року 
м. Київ
справа № 160/6261/20
адміністративне провадження № К/9901/17805/21
Верховний Суд у складі судді-доповідача Касаційного адміністративного суду Уханенка С.А. перевірив касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 31 грудня 2020 року та постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 30 березня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Дніпропетровської обласної прокуратури, за участю третьої особи - Державної казначейської служби України, про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії, 
В С Т А Н О В И В:
У червні 2020 року ОСОБА_1 звернулася з позовом до Дніпропетровської обласної прокуратури, в якому просила: визнати протиправними дії Держави України в особі Прокуратури Дніпропетровської області щодо ненарахування та невиплати їй заробітної плати за період з 02 липня 2015 року по 14      травня 2020 року включно відповідно до статті 81 Закону України "Про прокуратуру"; зобов`язати відповідача провести нарахування та виплату їй неотриманої заробітної плати, а саме посадового окладу, визначеного за частиною третьою статті 81 Закону України "Про прокуратуру", завданої положеннями пункту 26 розділу VI "Прикінцеві та перехідні положення" Бюджетного кодексу України, що визнанні неконституційними на підставі Рішення Конституційного суду України від 26 березня 2020      року №1-223/2018 (2840/18), за період з 02 липня 2015 року по 14      травня 2020 року, з утриманням передбаченим законом податків та обов`язкових платежів при їх виплаті у сумі 4957591,79 грн. Позов обґрунтовано тим, що відповідачем порушено її право власності на отримання заробітної плати у повному розмірі, гарантованої частиною третьою статті 81 Закону України "Про прокуратуру",      статті 41 Конституції України та статті 1 Першого протоколу до      Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, оскільки      рішенням Конституційного Суду України № 6-р/2020 від 26 березня 2020 року визнано таким, що не відповідає      Конституції України (є неконституційним) окреме положення пункту 26 розділу VI "Прикінцеві та перехідні положення" Бюджетного кодексу України      у частині, яка передбачає, що норми і положення статті 81 Закону України "Про прокуратуру" №1697-VІІ від 14 жовтня 2014 року зі змінами застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України.
Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 31 грудня 2020 року позов  задоволено частково. Визнано протиправними дії Дніпропетровської обласної прокуратури щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 заробітної плати за період з 26 березня по 14 травня 2020      року включно відповідно до статті 81 Закону України "Про прокуратуру". Зобов`язано Дніпропетровську обласну прокуратуру провести нарахування та виплату позивачу неотримані грошові кошти, виходячи з розміру посадового окладу визначеного за частиною третьою статті 81 Закону України "Про прокуратуру", який обраховано судом у цьому рішенні та з урахуванням висновків рішення Конституційного суду України від 26 березня 2020 року №1-223/2018 (2840/18), з 26 березня по 14      травня 2020      року. 
Постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 30 березня 2021 року змінено  рішення суду першої інстанції, абзац третій резолютивної частини якого викладено в такій редакції: "Зобов`язати Дніпропетровську обласну прокуратуру провести нарахування та виплату ОСОБА_1 заробітної плати, виходячи з розміру посадового окладу в сумі 37836,00 грн. за період з 26 березня  по 14 травня 2020 року з урахуванням фактично проведених виплат". Додано абзац четвертий резолютивної частини рішення наступного змісту: "В іншій частині позовних вимог відмовити". В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.
14 травня 2021 року ОСОБА_1 подала касаційну скаргу на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 31 грудня 2020 року та постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 30 березня 2021 року, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права. Заявник просить скасувати оскаржені судові рішення та прийняти нову постанову про задоволення позову в повному обсязі.
Предметом спору цій справі є правомірність відмови відповідача після визнання неконституційними окремих положень закону виплатити позивачу неотриману заробітну плату у розмірі, встановленому частиною третьою статті 81 Закону України "Про прокуратуру" за минулий період.
Справу розглянуто судами за правилами загального позовного провадження.
З 08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року №460-IХ "Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ", яким унесено зміни до розділу 3 Глави 2 "Касаційне провадження", зокрема, щодо визначення підстав касаційного оскарження судових рішень та порядку їхнього розгляду.
Так, відповідно до частини першої статті 328 КАС України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи, а також постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково у випадках, визначених цим Кодексом.
За правилами частини четвертої статті 328 КАС України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частині першій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках:
1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;
3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;
4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами другою і третьою статті 353 цього Кодексу.
Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що перелік підстав для касаційного оскарження судових рішень є вичерпним і касаційна скарга повинна бути обґрунтована виключно такими доводами. 
Пунктом 4 частини п`ятої статті 332 КАС України встановлено, що касаційна скарга не приймається до розгляду і повертається суддею-доповідачем також, якщо у касаційній скарзі не викладені передбачені цим Кодексом підстави для оскарження судового рішення в касаційному порядку.
Підставою перегляду оскаржуваних судових рішень заявник зазначив відсутність висновків Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, проте які саме норми права потребують такого висновку ОСОБА_2 не зазначено. Заявник лише послалася  на необхідність встановлення порядку застосування частини третьої статті 152 Конституції України, що має значення формування єдиної правозастосовчої практики та  надасть можливість суб`єктам правовідносин визначати спосіб захисту порушеного права і коло осіб, до яких можуть бути пред`явлені вимоги. 
Разом з тим, приписи частини третьої статті 152 Конституції України щодо відшкодування державою матеріальної чи моральної шкоди, завданої фізичним або юридичним особам актами і діями, що визнані неконституційними, є загальними, мають імперативний характер та підлягають безумовному застосуванню, за  відсутності спору щодо вини з боку органу, що виступає від імені держави. Проте, із змісту оскаржуваних судових рішень вбачається, що у цих правовідносинах лише вирішується спір щодо правомірності дій органу прокуратури у певний період, а вимоги щодо відшкодування шкоди є похідними від основних вимог. Тому, у цій справі положення частини третьої статті 152 Конституції України підлягають застосуванню з іншими нормами законодавства, застосованими судами саме при вирішенні цього спору і за обставин, установлених саме у цій справі.
Інші аргументи заявника зводяться до цитування норм Конституції, рішень Конституційного Суду України, наведення прикладів справ, розглянутих Верховним Судом та положень Цивільного кодексу України. Такі доводи є загальними та не свідчать про виключність цієї справи. Решта доводів скарги також зводяться до порушення права на відшкодування шкоди, переоцінки доказів у справі та неповного з`ясування обставин справи судами першої та апеляційної інстанцій, що виключає можливість перегляду судового рішення з цих підстав судом касаційної інстанції, повноваження якого визначені статтею 341 КАС України.
Відповідно до частини третьої статті 334 КАС України в ухвалі про відкриття касаційного провадження зазначаються, зокрема, підстава (підстави) відкриття касаційного провадження.
Частиною першою статті 341  КАС України встановлено, що суд касаційної інстанції переглядає судові рішення, зокрема, в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження.
Лише посилання заявника на відсутність висновків Верховного Суду, за відсутності вмотивованих аргументів неправильного застосування певної норми права, не є підставою для відкриття касаційного провадження.
Враховуючи те, що ОСОБА_1 не викладено передбачених цим Кодексом підстав для оскарження судового рішення у касаційному порядку, касаційну скаргу необхідно повернути особі, яка її подала, на підставі пункту 4 частини п`ятої статті 332 КАС України.
Керуючись статтею 248, пунктом 4 частини п`ятої статті 332 КАС України,
У Х В А Л И В:
1. Касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 31 грудня 2020 року та постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 30 березня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Дніпропетровської обласної прокуратури, за участю третьої особи - Державної казначейської служби України, про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії повернути особі, яка її подала.
2. Роз`яснити, що повернення касаційної скарги не позбавляє права повторного звернення до суду касаційної інстанції в порядку, встановленому законом.
3. Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею та оскарженню не підлягає.
Суддя                                                                                                                           С.А. Уханенко