ОКРЕМА  ДУМКА
судді  Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду  ОСОБА_1 у кримінальному провадженні №51-5916 км 20(справа № 242/677/20)  за касаційними  скаргами  засудженого ОСОБА_2 та його захисників   ОСОБА_3 і ОСОБА_4 на вирок Донецького апеляційного суду  
від 1 грудня 2020 року.
 
Постановою колегії суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі Верховного  Суду від 18 травня 2021 року касаційні скарги захисників ОСОБА_4 , ОСОБА_3 та засудженого ОСОБА_2 задоволено частково. Вирок Донецького апеляційного суду від 1 грудня 2020 року щодо засудженого ОСОБА_2 змінено в частині призначеного покарання. На підставі статті 75 КК ОСОБА_2 від відбування призначеного покарання звільнено з випробуванням та встановленням іспитового строку тривалістю 1 рік. Покладено на 
ОСОБА_2 обов`язки, передбачені статтею 76 КК, а саме повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання чи роботи, періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації. У решті судові рішення залишено без зміни.
Вважаю, що касаційні скарги не підлягали задоволенню, а вирок апеляційного суду належало залишити без змін на таких підставах.
За вироком Селидівського міського суду Донецької області від 18 червня                  2020 року ОСОБА_2 засуджено за частиною 1 статті 122 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 1 рік. На підставі статті 75 КК  ОСОБА_2 звільнено від призначеного покарання та встановлено іспитовий строк тривалістю 1 рік з покладенням на нього обов`язків, передбачених статтею 76 КК.
Апеляційний суд, розглядаючи апеляційні скарги прокурора та потерпілого,             1 грудня 2020 року ухвалив новий вирок, яким скасував вирок Селидівського міського суду Донецької області від 18 червня 2020 року щодо засудженого   ОСОБА_2 у частині призначеного покарання. ОСОБА_2 за частиною 1 статті 122 КК призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 1 рік 6 місяців.
На підставі частини 2 статті 404 КПК вирок Селидівського міського суду Донецької області від 18 червня 2020 року змінено в частині вирішення цивільного позову. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_5 100 000 грн у рахунок відшкодування моральної шкоди.
Виключено із вступної частини вироку посилання на судимість ОСОБА_2 за вироком Селидівського міського суду Донецької області від 11 січня 2017 року за частиною 2 статті 125 КК до виправних робіт на строк 1 рік з відрахуванням 10% суми заробітку в дохід держави.
Виключено з мотивувальної частини вироку посилання суду на обтяжуючу покарання обставину – рецидив злочину.
Вважаю, що вказане судове рішення суду апеляційної інстанції відповідає вимогам ст. 370 КПК, є законним, обґрунтованим і вмотивованим.
Суд апеляційної інстанції правильно врахував характер і тяжкість, конкретні обставини вчиненого ОСОБА_2 злочину, наслідки вчиненого ним діяння і дійшов обґрунтованого висновку про  неможливість виправлення засудженого ОСОБА_2 без відбування покарання із застосуванням вимог ст.75 КК.  
Встановлені судом першої інстанції  обставини вчинення злочину свідчать, що ОСОБА_2 разом з іншою особою, матеріали стосовно якої виділені в окреме провадження, діяв на ґрунті особистих неприязних стосунків цілеспрямовано і жорстоко з метою заподіяння тілесних ушкоджень потерпілому ОСОБА_5 . Потерпілий намагався уникнути конфлікту, проте ОСОБА_2 , скориставшись тим, що потерпілий був збитий з ніг іншою особою і лежав на землі,  завдав йому ногами та руками удари по голові та обличчю. У результаті протиправних дій засудженого ОСОБА_5 були заподіяні численні тілесні ушкодження: забій м`яких тканин обличчя, забійні рани губи, травматичний підвивих трьох зубів, струс головного мозку, перелом кісток носа, перелом щелепи зліва, перелом  латеральної стінки лівої верхньощелепної пазухи, травматичні відлами коронок п`яти зубів, які є тілесними ушкодженнями середньої тяжкості. Ці тілесні ушкодження викликали стійку втрату працездатності менш як на одну третину. 
З наданих потерпілим суду першої інстанції документів убачається, що останній  після травмування неодноразово звертався за допомогою до лікарів, а психіатр поставив ОСОБА_5 діагноз «астено-депресивний синдром внаслідок ЧМТ» від 12 січня 2019 року (а.п.70-73).
З доповнення до касаційної скарги засудженого ОСОБА_2 вбачається, що вони з потерпілим навчалися в одному класі середньої школи і між ними давно склалися неприязні стосунки.
Матеріали провадження містять постанову слідчого СВ Селидівського відділення поліції від 27 червня 2016 року про закриття кримінального провадження. Із цієї постанови вбачається, що ОСОБА_5 у червні 2016 року звертався із заявою про те, що ОСОБА_2 в ніч на 18 червня 2016 року побив його і зламав йому щелепу. У зв`язку з тим, що засуджений вибачився перед потерпілим, останній подав заяву про закриття кримінального провадження за ст.122 КК. ОСОБА_2 , як зазначено в постанові слідчого, написав заяву, у якій вибачився за вчинені дії перед потерпілим, вказав, що зобов`язується не зустрічатися і не спілкуватися із ОСОБА_5 (а.с.123).  
Задовольняючи апеляційні скарги прокурора та потерпілого, суд апеляційної інстанції зазначив, що не вбачає обставин, які б свідчили про можливість виправлення ОСОБА_2 без відбування покарання, та призначив покарання з урахуванням вчинення злочину невеликої тяжкості, зважив на особу винного, який за місцем мешкання характеризується посередньо, за місцем служби характеризується як особа, що відповідає займаній посаді, на обліку в лікарів нарколога та психіатра не перебуває, бере безпосередньо участь в антитерористичній операції з січня 2017 року і по теперішній час.
Приймаючи рішення про неможливість застосування вимог ст.75 КК, суд апеляційної інстанції правильно звернув увагу на те, що ОСОБА_2 , будучи військовослужбовцем зі спеціальною підготовкою, покликаним захищати та обороняти населення від небезпеки, вчинив злочин проти громадянина, який є представником мирного населення.
Передбачених ст.438 КПК підстав для зміни вироку суду апеляційної інстанції не вбачаю.
 
Суддя                                                                                                          ОСОБА_1