КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

№ справи: 753/2800/21
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/6698/2021
Головуючий у суді першої інстанції: Коренюк А.М.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Немировська О.В.
 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М   У К Р А Ї Н И
 
29 квітня 2021 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів:
                  головуючого  - Немировської О.В. 
                  суддів - Махлай Л.Д., Семенюк Т.А.,
                  при секретарі - Лащевській Д.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за скаргою ОСОБА_1 на дії державного виконавця Дарницького районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Білан Ю.С., заінтересована особа (стягувач) - ОСОБА_2 , 
за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1   - ОСОБА_3 на ухвалу Дарницького районного суду м. Києва від 04 березня 2021 року, 
 
встановив:
у лютому 2021 року скаржник звернувся до суду зі скаргою, у якій просив визнати неправомірними дії державного виконавця щодо здійснення розрахунку заборгованості зі сплати аліментів та зобов`язати його здійснити перерахунок з відрахуванням податків та зборів.   
Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 04 березня 2021 року у задоволенні скарги було відмовлено.
Не погоджуючись із ухвалою, представник скаржника подала апеляційну скаргу, в якій просить ухвалу суду скасувати та постановити нове судове рішення, яким скаргу задовольнити, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи.
Представник скаржника ОСОБА_3 та державний виконавець 
Білан Ю.С. просили справу розглядати за їх відсутності.
Заслухавши доповідь судді Немировської О.В., дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Звертаючись до суду з даною скаргою, боржник ОСОБА_1 посилався на те, що судовим наказом Дарницького районного суду м.Києва від 05 вересня 2017 року з нього на користь ОСОБА_2 було стягнуто аліменти на утримання доньки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі ј частини від усіх видів його заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Вказував, що державним виконавцем в ході виконання вказаного судового наказу нараховувалась заборгованість зі сплати аліментів за період з 10 серпня 2017 року по 03 березня 2020 року виходячи із середньої заробітної плати для працівника відповідної місцевості без вирахування з показників податків та зборів, що суперечить вимогам закону. 
Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 04 березня 2021 року у задоволенні скарги було відмовлено.
Відмовляючи у задоволенні скарги, суд першої інстанції виходив з того, що нарахування заборгованості державним виконавцем здійснювалось з дотриманням норм чинного законодавства. Такий висновок суду є законним та обґрунтованим, відповідає встановленим у справі обставинам.
Положеннями ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Як вбачається з матеріалів справи, постановою державного виконавця Дарницького районного відділу державної виконавчої служби від 15 листопада 2017 року було відкрито виконавче провадження з виконання судового наказу, виданого Дарницьким районним судом м.Києва 27 жовтня 2017 року про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліментів на утримання дитини в розмірі ј частині від всіх видів його доходу.
Частиною 4 ст. 71 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що виконавець зобов`язаний обчислювати розмір заборгованості із сплати аліментів щомісяця. Виконавець зобов`язаний повідомити про розрахунок заборгованості стягувачу і боржнику у разі, зокрема, надходження виконавчого документа на виконання від стягувача, подання відповідної заяви стягувачем або боржником.
Частиною 3 вказаної статті визначено, що визначення суми заборгованості із сплати аліментів, присуджених як частка від заробітку (доходу), визначається виконавцем у порядку, встановленому Сімейним кодексом України.
Положеннями ст. 195 СК України визначено, що заборгованість за аліментами, присудженими у частці від заробітку (доходу), визначається виходячи з фактичного заробітку (доходу), який платник аліментів одержував за час, протягом якого не провадилося їх стягнення, незалежно від того, одержано такий заробіток (дохід) в Україні чи за кордоном. Заборгованість за аліментами платника аліментів, який не працював на час виникнення заборгованості або є фізичною особою - підприємцем і перебуває на спрощеній системі оподаткування, або є громадянином України, який одержує заробіток (дохід) у державі, з якою Україна не має договору про правову допомогу, визначається виходячи із середньої заробітної плати працівника для даної місцевості.
У разі встановлення джерела і розміру заробітку (доходу) платника аліментів, який він одержав за кордоном, за заявою одержувача аліментів державний виконавець, приватний виконавець здійснює перерахунок заборгованості. Розмір заборгованості за аліментами обчислюється державним виконавцем, приватним виконавцем, а в разі виникнення спору - судом.
У своїй апеляційній скарзі представник скаржника посилається на те, що судом першої інстанції не було враховано те, що державним виконавцем нарахування аліментів, які підлягали сплаті, здійснювалось виходячи із середньої заробітної плати працівника для даної місцевості до вирахування податків, тоді як Переліком видів доходів, які враховуються при визначенні розміру аліментів на одного з подружжя, дітей, батьків, інших осіб, затвердженим постановою КМУ від 26 лютого 1993 року № 146.
Частиною 1 ст. 70 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено, що розмір відрахувань із заробітної плати, пенсії, стипендії та інших доходів боржника вираховується із суми, що залишається після утримання податків, зборів та єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування.
Пунктом 13 Переліку видів доходів, які враховуються при визначенні розміру аліментів на одного з подружжя, дітей, батьків, інших осіб, затвердженим постановою КМУ від 26 лютого 1993 року № 146 встановлено, що утримання  аліментів  провадиться з суми заробітку (доходу), що належить особі, яка сплачує аліменти, після утримання з цього заробітку (доходу) податків.
Разом з тим, в даному випадку матеріали справи свідчать про те, що розрахунок заборгованості зі сплати аліментів боржника здійснювався виходячи із середньої заробітної плати працівника відповідної місцевості, а не з фактично отриманого боржником доходу.
Твердження скаржника про обов`язок державного виконавця самостійно обчислювати розмір податків, які підлягали б сплаті боржником у випадку фактичного отримання ним доходу, є безпідставними та не передбачені чинним законодавством.
У поданій апеляційній скарзі апелянт посилається на норми законодавства, якими врегульовано порядок сплати аліментів та обрахування заборгованості зі сплати аліментів виходячи з фактично отриманого боржником доходу та фактично сплачених ним податків, тоді як в даному випадку нарахування заборгованості здійснювалось на підставі ч. 2 ст. 195 СК України. 
Розмір середньої заробітної плати працівника відповідної місцевості в розумінні ч. 2 ст. 195 СК України є заданою величиною для розрахунку розміру аліментів у випадку відсутності у їх платника реального доходу, а тому відрахування з відповідної величини розміру податків та зборів, які боржником фактично не сплачується, є безпідставним.
Доказів про те, що заборгованість зі сплати аліментів нараховувалась виконавцем виходячи із розміру фактичного доходу ОСОБА_1 до вирахування обов`язкових податків та зборів, матеріали справи не містять. Інших доводів щодо неправомірності нарахування скаржнику заборгованості в апеляційній скарзі також не наведено. 
Положеннями статті 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.  
Статтею 375 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи викладене, доводи, наведені в апеляційній скарзі, висновків суду не спростовують,  а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а ухвалу - без змін.
         Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 382 ЦПК України, суд
 
постановив:
апеляційну скаргу представника ОСОБА_1   - ОСОБА_3 залишити без задоволення, а ухвалу Дарницького районного суду м. Києва від 04 березня 2021 року - без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду в касаційному порядку протягом тридцяти днів.
Повний текст постанови виготовлено 30 квітня 2021 року.
 
Головуючий                                      
 
Судді