КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
                      
Справа № 754/7246/16-ц                                    Головуючий у 1 інстанції: Панченко О.М. 
Провадження № 22-ц/824/6236/2021                           Доповідач: Шебуєва В.А.
 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
19 травня 2021 року                                                                         м. Київ
 
Київський апеляційний суд в складі колегії суддів:           
судді-доповідача                       Шебуєвої В.А., 
суддів                                Оніщука М.І., Крижанівської Г.В.
секретар                                        Майданець К.В.,
 
розглянувши апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 20 листопада 2020 року в справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики,-
 
в с т а н о в и в:
 
В травні 2016 року  ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики.
Зазначила, що 15.05.2013 року між нею та ОСОБА_1 укладено договір позики №1, відповідно до якого вона передала відповідачу у позику грошові кошти в сумі 162 000 грн., що в еквіваленті становило 20 000 доларів США за курсом ПриватБанку станом на дату укладення Договору. Крім того, передача грошей  відповідачу підтверджується розпискою. Згідно з п. 3.1 договору, відповідач зобов`язаний був повернути позику до 01.12.2014 року, шляхом передачі готівкових коштів у гривнях в сумі, що еквівалентна курсу долара США в ПриватБанку на день повернення позики. При цьому договором був передбачений наступний графік повернення позики: до 01.06.2013 року - 7 000 доларів США; до 01.09.2013 року - 2167 доларів США; до 01.12.2013 року - 2167 доларів США; до 01.03.2014 року - 2167 доларів США; до 01.06.2014 року - 2167 доларів США; до 01.09.2014 року - 2167 доларів США; до 01.12.2014 року - 2167 доларів США. Однак, відповідач передбачені договором зобов`язання щодо своєчасного та повного повернення позивачу суми позики виконав не належним чином, повернувши суму, еквівалентну 9 000 доларів США. Отже, сума заборгованості відповідача перед позивачем за договором позики складає 11 000 доларів США. З урахуванням заяви про збільшення позовних вимог ОСОБА_2   просила стягнути з ОСОБА_1 заборгованість за договором позики в розмірі 561 000,00 грн., проценти за користування позикою в розмірі 461 071,13 грн., та три проценти річних за прострочення виконання грошового зобов`язання за весь період прострочення в розмірі 83 469,40 грн.
Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 20 листопада 2020 року позов ОСОБА_2 задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошові кошти в якості заборгованості за договором позики в розмірі 561 000,00 грн., проценти за користування позикою в розмірі 461 071,13 грн., три проценти річних за прострочення виконання грошового зобов`язання за весь період прострочення в розмірі 83 469,40 грн., судові витрати у вигляді судового збору в розмірі 9 086,61 грн. та у вигляді витрат на проведення експертиз у розмірі 7 804,08 грн.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати вказане рішення суду та ухвалити нове  про відмову у задоволенні позову ОСОБА_2 . Посилається на порушення норм матеріального і процесуального права, неповне встановлення обставини, що мають значення для справи. На думку апелянта суд першої інстанції безпідставно взяв до уваги висновки експертів за результатом проведення почеркознавчих експертиз від 20.12.2016 року, від 04.09.2018 року і від  22.04.2020 року, оскільки вони є неповними та необґрунтованими, а також безпідставно відмовив у задоволенні його клопотання про призначення в справі додаткової експертизи для з`ясування факту та способу підроблення  боргової розписки. Зазначає, що він не підписував розписку про отримання коштів, не отримував у позивачки коштів у позику. Стосунки, які виникли між ним та  ОСОБА_2 не пов`язані із борговими зобов`язаннями, а виникли внаслідок розподілу спадщини.
В апеляційній інстанції ОСОБА_1 та його представник підтримали апеляційну скаргу та просять її задовольнити.
Позивач ОСОБА_2 просить відхилити подану апеляційну скаргу, а рішення суду залишити без змін, посилаючись на його законність та обґрунтованість.
Вислухавши пояснення осіб, які з`явилися в судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість  ухвали суду першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга  підлягає задоволенню частково з наступних підстав.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 15.05.2013 року міжОСОБА_2 та ОСОБА_1  укладено договір позики №1, відповідно до якого  ОСОБА_2 передала відповідачу у власність грошові кошти в сумі 162 000 грн., що в еквіваленті становило 20 000 доларів США за курсом ПриватБанку на дату укладення Договору (а.с. 5).
На підставі п. 2.2 Договору передача грошей позивачкою до відповідачу підтверджується розпискою  ОСОБА_1 (а.с. 6).
Згідно з п. 3.1 договору позики визначено, що відповідач зобов`язаний повернути позику до 01.12.2014 року, шляхом передачі позивачу готівкових коштів у гривнях в сумі, що еквівалентна курсу долара США в ПриватБанку на день повернення позики.
Договором був передбачений наступний графік повернення позики відповідачем: до 01.06.2013 року - 7 000,00 доларів США; до 01.09.2013 року - 2167,00 доларів США; до 01.12.2013 року - 2167,00 доларів США; до 01.03.2014 року - 2167,00 доларів США; до 01.06.2014 року - 2167,00 доларів США; до 01.09.2014 року - 2167,00 доларів США; до 01.12.2014 року - 2167,00 доларів США.
З`ясувавши обставини справи, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, суд першої інстанції дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог  ОСОБА_2 та стягнув з ОСОБА_1 на її користь грошові кошти в якості заборгованості за договором позики в розмірі 561 000,00 грн., проценти за користування позикою в розмірі 461 071,13 грн. та три проценти річних за прострочення виконання грошового зобов`язання за весь період прострочення в розмірі 83 469,40 грн.
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції в частині стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за договором позики та трьох процентів річних.
Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Згідно з ч. 1 ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.
Частиною другою ст. 1047 ЦК України визначено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.
Відповідно до ст. ст. 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.
Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
На підтвердження вимог про стягнення заборгованості  ОСОБА_2   надала суду договір позики та розписку ОСОБА_1  про отримання у позику грошових коштів від  15.05.2013 року.
 Заперечуючи проти позовних вимог,  ОСОБА_1 посилався на те, що не підписував розписку і ніяких коштів за договором не отримував. Стосунки між сторонами у справі не пов`язані з борговими зобов`язаннями, а виникли внаслідок розподілу спадщини. В результаті їх з ОСОБА_2 усних домовленостей, позивачка відмовилася від своєї частки у спадщині на його користь та вимусила його підписати договір, щоб гарантувати собі виплату коштів за свою частку в спадщині. Коли він підписував договір, то думав, що це договір по спадщині. Розписку він не підписував і ніяких коштів за договором або розпискою не отримував.
Разом з тим, ОСОБА_1 не надав належних та допустимих доказів на підтвердження того, що він не підписував договір позики та розписку про отримання коштів. 
Відповідно до висновку судової почеркознавчої експертизи, проведеної за матеріалами справи експертом ТОВ «Незалежний інститут судових експертиз» №8727 від 20.12.2016 року, підписи від імені ОСОБА_1 у графі «позичальник» у договорі позики №1 від 15.05.2013 року та розписці позичальника про отримання коштів відповідно до договору позики №1 від 15.05.2013 року виконані ОСОБА_1 (а.с. 80-82 т.1).
Відповідно до висновку експертів за результатами проведення судово-технічного та почеркознавчого дослідження від 04.09.2018 року, проведеного в рамках даної цивільної справи Вінницьким відділенням КНДІСЕ за заявою ОСОБА_2 , встановлено, що підписи від імені ОСОБА_1 в договорі позики №1 від 15.05.2013 року та в розписці позичальника про отримання коштів відповідно до договору позики №1 від 15.05.2013 року в графах «позичальник» - виконаний рукописним способом без попередньої технічної підготовки та технічних засобів. Підписи від імені ОСОБА_1 в договорі позики №1 від 15.05.2013 року та в розписці позичальника про отримання коштів відповідно до договору позики №1 від 15.05.2013 року в графах «позичальник» - виконані однією особою (а.с. 19-25 т. 2).
Також, згідно висновків експерта за результатами проведення судово-почеркознавчої експертизи від 22.04.2020 року №1736/1737/20-21 Вінницького відділення КНДІСЕ встановлено, що підписи від імені ОСОБА_1 в договорі позики №1 від 15.05.2013 року та в розписці позичальника про отримання коштів відповідно до договору позики №1 від 15.05.2013 року в графах «позичальник», виконані рукописним способом, кульковими ручками, без попередньої технічної підготовки та технічних засобів. Досліджувані в графах «позичальник» підписи від імені ОСОБА_1 в договорі позики №1 від 15.05.2013 року (2 примірники) та в розписці позичальника про отримання коштів відповідно до договору позики №1 від 15.05.2013 - виконані самим ОСОБА_1 . Відповісти на питання «Чи була виготовлена розписка позичальника про отримання коштів та виконаний підпис в графі «Позичальник» в день зазначений в розписці 15.05.2013 року чи в іншу дату?» не вбачається можливим. Розбіжності ознак, які б виходили за межі природної варіативності підписного почерку ОСОБА_1 у підписах в графах «позичальник» в договорі позики та в розписці - відсутні (а.с. 123-127 т. 2).
ОСОБА_1 не надав доказів на спростування вказаних висновків експертів.
З урахуванням викладеного, суд першої інстанції дійшов законного та обґрунтованого висновку про  наявність підстав для задоволення позовних вимог  ОСОБА_2 про стягнення із  ОСОБА_1 на її користь заборгованості за договором позики з урахуванням частково повернутих сум в розмірі 561 000,00 грн. та трьох процентів річних згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК України в сумі 83 469,40 грн.
Колегія суддів відхиляє посилання апелянта на необґрунтованість та неповноту висновків експертів за результатом проведення почеркознавчих експертиз від 20.12.2016 року, від 04.09.2018 року і від 22.04.2020 року. Експертами було надано категоричні висновки щодо належності підпису в договорі позики та розписці відповідачу. В матеріалах справи відсутні докази на спростування вказаних висновків. Колегія суддів також відхиляє посилання апелянта на покази свідків та їх неналежну з його точки зору оцінку, оскільки згідно з ч. 2 ст. 1051 ЦК України рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. 
Разом з тим, колегія   суддів не може погодитися з висновками суду першої інстанції в частині вирішення позовних вимог про стягнення процентів за користування позикою та вважає, що судом при вирішенні вказаних вимог було порушено норми матеріального права.
Як вбачається з матеріалів справи, суд стягнув проценти за користування позикою відповідно до ст. 1048 ЦК України в розмірі 461 071,13 грн. за період з 01 червня 2013 року і по 10 грудня 2018 року. 
Проте, відповідно до висновків, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц,  від 23 травня 2018 року у справі № 910/1238/17, від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12  право кредитодавця нараховувати проценти за кредитом позики згідно з ст. 1048 ЦК України припиняється після спливу визначеного договором строку повернення позики чи в разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно із ч. 2 ст. 1050 ЦК України. У випадках, коли боржник порушив умови договору, прострочивши виконання грошового зобов`язання, за ч. 1 ст. 1050 ЦК України застосуванню у таких правовідносинах підлягає положення статті 625 цього Кодексу.
Згідно з п. 3.1 договору позики визначено, що відповідач зобов`язаний був повернути позику до 01.12.2014 року.
Відтак, ОСОБА_2 , має право на стягнення процентів за користування позикою лише до 01.12.2014 року, що за наданим нею розрахунком становить 46 697,26 грн.
Враховуючи викладене, рішення Деснянського районного суду м. Києва від 20 листопада 2020 року підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог  ОСОБА_2 . Всього з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 підлягає стягненню заборгованість за договором позики від 15 травня 2013 року в розмірі 561 000,00 грн., проценти в розмірі 46 697,26 грн. та три проценти річних за прострочення виконання грошового зобов`язання за весь період прострочення в розмірі 83 469,40 грн., а всього 691 166,66 грн. В іншій частині вимоги ОСОБА_2 задоволенню не підлягають.
Також, згідно з ст. 141 ЦПК України пропорційно до задоволених вимог з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 підлягає стягненню 5724,56 грн. судового збору та 4916,57 грн. витрат на проведення експертиз.
 
Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 382 ЦПК України, суд, -
 
п о с т а н о в и в:
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Скасувати рішення Деснянського районного суду м. Києва від 20 листопада 2020 року та ухвалити нове судове рішення.
Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2   заборгованість за договором позики від 15 травня 2013 року в розмірі 561 000,00 грн., проценти в розмірі 46 697,26 грн. та три проценти річних за прострочення виконання грошового зобов`язання в розмірі 83 469,40 грн., а всього 691 166,66 грн.
В іншій частині вимог ОСОБА_2    відмовити.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2   5724,56 грн. судового збору та 4916,57 грн. витрат на проведення експертиз.
 
 Дані про учасників справи.
ОСОБА_2 , місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 .  
ОСОБА_1 , місце проживання: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 .
 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
 
Повне судове рішення складено 20 травня 2021 року. 

Суддя-доповідач                                                         Шебуєва В.А.
 
         Судді                                                               Оніщук М.І.
 
                                                                                 Крижанівська Г.В.