Справа № 299/1040/20

П О С Т А Н О В А
Іменем України

       08 червня 2021 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд в складі:
головуючого судді: Джуги С.Д.
суддів: Куштана Б.П., Бисаги Т.Ю.
з участю секретаря: Микуляк Є.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якого діє ОСОБА_2 , на рішення Виноградівського районного суду Закарпатської області від 14 серпня 2020 року у складі судді Левка Т.Ю., у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , треті особи без самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача: державний реєстратор Відділу державної реєстрації Виноградівської міської ради Староста Андрій Йосипович, Фанчиківська сільська рада, про скасування рішення про державну реєстрацію речового права на нерухоме майно,
                                                         в с т а н о в и в :

У квітні 2020 року ОСОБА_3 звернулася в суд із вказаним позовом.
Позов мотивовано тим, що на початку 2015 року позивач отримала від свого батька, відповідача ОСОБА_1 згоду розпочати будівництво житлового будинку на вільній від забудови земельній ділянці поряд з його дворогосподарством в АДРЕСА_1 . Ними була досягнута домовленість, що у подальшому оформлення майнових прав на земельні ділянки буде здійснено спільно, з врахуванням їх фактичних контурів та меж, оскільки відповідач не володів речовим правом на земельну ділянку власного дворогосподарства.
У період з лютого по травень місяці 2015 року позивачем за адресою: АДРЕСА_1 було споруджено житловий будинок загальною площею 52,3 кв. м, житловою - 31,3 кв. м. З цього часу позивач проживає в цьому будинку. У липні місяці 2018 року позивач випадкового довідалася, що відповідач самостійно оформив право власності на земельну ділянку площею 0,2349 га за адресою АДРЕСА_1 . При цьому, сформованою у ході безоплатного одержання у власність земельної ділянки із земель комунальної власності (ч.6 ст. 118 Земельного кодексу України) земельною ділянкою ОСОБА_1 було охоплено також земельну ділянку під зведеним позивачем житловим будинком. З цього приводу позивач зверталася до Виноградівського відділення поліції щодо оцінки шахрайських дій відповідача на предмет їх оцінки в рамках кримінального провадження, однак зважаючи на цивільно-правовий характер наявних між сторонами спору правовідносин, кримінальне переслідування відповідача не мало результату.
На даний час ОСОБА_1 також декларує наявність власних майнових прав на побудований позивачем будинок, оскільки такий вже перебуває на його приватній землі.
За наявними в позивача документованими матеріалами дозвіл відповідачу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки за адресою АДРЕСА_1 у власність було надано рішенням Фанчиківської сільської ради від 13.02.2015 року №296. Тобто, на момент отримання від органу місцевого самоврядування цього документу дозвільного характеру ОСОБА_1 знав та усвідомлював, що позивачем здійснюється фактична забудова частини земельної ділянки, розмір та розташування якої він вказав у поданому на розгляд Фанчиківської сільської ради клопотанні.
Позивач вказує, що всупереч вимогам Закону України «Про землеустрій» відповідач при замовленні та у ході виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки приховав відсутність у нього майнових прав на належний позивачу житловий будинок, оскільки не зміг би підтвердити такий факт документально.
Внаслідок такої протиправної поведінки батька позивача Фанчиківська сільська рада рішенням від 18.12.2015 року №26 затвердила проект землеустрою та передала ОСОБА_1 у власність земельну ділянку площею 0,2349 га за адресою АДРЕСА_1 , просторове розташування якої охоплює земельну ділянку під будинком позивача. При цьому на той час зведений позивачем об`єкт житлової нерухомості вже шість місяців був завершений будівництвом, вона проживала в ньому, а посадові особи сільської ради володіли повною інформацією щодо фактичної схеми забудови, однак врахували обіцянки відповідача вирішити це питання виключно в сімейному колі.
Питання скасування рішень Фанчиківської сільської ради від 13.02.2015 року №296, від 18.12.2015 року №26 у рамках цього позову позивачем не порушується, оскільки такий спосіб захисту не є належним,так як вказані рішення органу місцевого самоврядування вже реалізовані - відповідач здійснив державну реєстрацію набуття права власності (відповідну правову позицію відображено в рішенні Конституційного Суду України від 16.04.2009 року №7-рп/2009 - ненормативні правові акти органу місцевого самоврядування є актами одноразового застосування, вичерпують свою дію фактом їхнього виконання, тому вони не можуть бути скасовані чи змінені після їх виконання).
Позивач вказує, що відповідач набув права власності на земельну ділянку площею 0,2349 га за адресою АДРЕСА_1 у порушення вимог Земельного кодексу України, Закону України «Про землеустрій» і такі дії ОСОБА_1 повністю позбавляють її, позивача, можливості оформити дозвільну документацію на споруджений житловий будинок, ввести в експлуатацію та набути речових прав на нього, користуватися ним та реалізувати власне право на безоплатне отримання земельної ділянки із земель комунальної власності для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд.
З врахуванням наведеного позивач просив суд скасувати рішення про державну реєстрацію права власності на земельну ділянку площею 0,2349 га, кадастровий номер 2121285300:07:003:0006, цільове призначення - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд за адресою: АДРЕСА_1 та припинити право власності відповідача на цей об`єкт нерухомості; стягнути з відповідача на користь позивача понесені судові витрати у розмірі сплаченого судового збору.
Рішенням Виноградівського районного суду Закарпатської області від 14 серпня 2020 року позовні вимоги ОСОБА_3 задоволено. Скасовано рішення про державну реєстрацію права власності на земельну ділянку площею 0,2349 га, кадастровий номер 2121285300:07:003:0006, цільове призначення - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд за адресою: АДРЕСА_1 та припинено право власності ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ,  РНОКПП НОМЕР_1 , на цей об`єкт нерухомості. Вирішено питання про судові витрати.
Не погодившись із рішенням суду,  ОСОБА_1 , в інтересах якого діє ОСОБА_2 , подав на нього апеляційну скаргу, в якій просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що суд не врахував, що ОСОБА_1 на час приватизації спірної земельної ділянки був власником житлового будинку 1950 року побудови по АДРЕСА_1 на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі – продажу будинку від 21.11.1972 року, і земельна ділянка під даним будинком, яка рахувалась по даним по господарських книг за ОСОБА_1 , не вилучалась від нього, а тому він мав право на її приватизацію; суд не врахував, що позивачем не доведено порушення її законних прав, оскільки нею не подано доказів будівництва будинку у 2015 році та доказів права власності на даний будинок, а також не враховано, що дане майно є самочинно збудованим; судом залишено поза увагою, що позивачем не доведено протиправність дій державного реєстратора при проведенні державної реєстрації права власності на спірну земельну ділянку та неправильно обрано спосіб захисту порушеного права. Крім того, позивачем пропущено строки позовної давності.
У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача ОСОБА_4 просить рішення суду залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення, посилаючись на його законність та обґрунтованість.

Заслухавши доповідь судді, пояснення позивача та її представника, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що вона підлягає задоволенню з наступних підстав.

Задовольняючи заявлений позов, суд першої інстанції виходив з його обґрунтованості та доведеності.

З такими висновками не погоджується апеляційний суд, оскільки вони не відповідають фактичним обставинам справи та вимогам закону .
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону судове рішення суду першої інстанції не відповідає, підлягає скасуванню з огляду на наступне.
Згідно із ч.1,ч.2 ст. 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.
Порядок безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами визначений ст. 118 ЗК України.
Відповідно до ч.1 ст. 153 ЗК України власник не може бути позбавлений права власності на земельну ділянку, крім випадків, передбачених цим Кодексом та іншими законами України.
Матеріалами справи встановлено, що на підставі договору купівлі-продажу будинку від 21.11.1972 року, посвідченого державним нотаріусом Данюк В.В., відповідач ОСОБА_1 , батько позивача ОСОБА_3 , є власником житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 .
10.02.2015 року відповідач подав до Фанчиківської сільської ради Виноградівського району заяву про надання дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для будівництва та обслуговування житлового будинку орієнтованою площею 0,25 га в АДРЕСА_1 , 
Рішенням тридцять четвертої сесії шостого скликання Фанчиківської сільської ради від 13.02.2015 року № 296 відповідачу ОСОБА_1 надано дозвіл на розроблення проекту землеустрою відведення земельної ділянки у власність.
Рішенням другої сесії сьомого скликання Фанчиківської сільської ради від 18.12.2015 року № 26 “Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для будівництва та обслуговування житлового будинку господарських будівель і споруд”, відповідачу ОСОБА_1 затверджено проект землеустрою відведення земельної ділянки у власність для будівництва та обслуговування житлового будинку господарських будівель і споруд площею 0,2349 га в АДРЕСА_1 ,(кадастровий номер ділянки 2121285300:07:003:0006) та надано у власність відповідача вказану земельну ділянку.
Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно за № 52752865 від 05.02.2016 року, державним реєстратором Виноградівського районного управління юстиції Староста А.Й. проведено державну реєстрацію права власності на земельну ділянку з кадастровим номером 2121285300:07:003:0006 за відповідачем.
З довідки Фанчиківської сільської ради Виноградівського району від 02.11.2019 року за № 02-04/151, вбачається, що в АДРЕСА_1 ОСОБА_3 та ОСОБА_5 за період з 25 лютого по 1 травня 2015 року збудували житловий будинок, якому мало бути присвоєно адресний номер АДРЕСА_1 , згоду на будівництво якого в усній формі надав батько позивача ОСОБА_1 . 
З довідки КП “Виноградівське РБТІ” від 10.12.2019 року № 1137 та даних технічного паспорта від 06.12.2019 року, вбачається, що житловий будинок в АДРЕСА_1 будівництвом завершений. Рік побудови — 2015. Загальна площа житлового будинку 52,3 кв. м, житлова - 31,3 кв. м. 
Задовольняючи заявлений позов суд першої інстанції виходив з того, що відповідач ОСОБА_1 незаконно набув право власності на земельну ділянку площею 0,2349 га. за адресою АДРЕСА_1 , оскільки з лютого 2015 року частина земельної ділянки за даною адресою, орієнтованою площею близько 0,06 га зі згоди відповідача перейшла і перебувала у володінні та користуванні позивача.
Такі висновки суду не ґрунтуються на матеріалах справи та вимогах закону. 
Відповідно до ч.ч.1, 2 ст. 13 ЦПК України. суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом 
Статтею 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Відповідно до ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Згідно з ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч.1 ст. 80 ЦПК України)
Згідно із ч.1, ч.6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Матеріалами справи доведено, що відповідач ОСОБА_1 на час приватизації спірної земельної ділянки був власником житлового будинку по АДРЕСА_1 на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі – продажу будинку від 21.11.1972 року, і відповідно вищенаведених норм ЗК України мав право на отримання у власність земельної ділянки за вказаної адресою з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку.
Позивачем, відповідно до ст.ст. 12,81 ЦПК України не подано належних допустимих, достовірних та достатніх доказів, які підтверджували, що відповідач надав їй згоду на будівництво будинку на земельній ділянці за адресою АДРЕСА_1 , а також доказів добровільної відмови відповідача від права користування земельної ділянкою і її вилучення.
Обґрунтовуючи заявлений позов і порушення своїх прав позивач посилається на те, що на спірній земельній ділянці нею побудовано житловий будинок загальною площею 52, 3 кв.м. 
Згідно із ст.375 ЦК України право на забудову земельної ділянки має власник земельної ділянки.
Відповідно до ч.ч.1, 2 ст. 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.
Матеріалами справи доведено, що побудований позивачем будинок є самочинним будівництвом, оскільки він збудований земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, без належно затвердженого проекту, а тому позивач не набула законних прав на дане майно і не може звертатися до суду за захистом прав, яких в установленому законом порядку вона не була і які в неї відсутні. 
Таким чином позивачем не доведено порушення її законних прав, заявлені позовні вимоги є безпідставними і необґрунтованими.
       Позивач просила скасувати рішення про державну реєстрацію права власності на земельну ділянку. Даний спосіб захисту є неналежним, неправильним та неефективним.
Верховний Суд неодноразово звертав увагу на те, що рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав із внесенням відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вичерпує свою дію (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16 (пункт 5.17), від 04 вересня 2018 року у справі № 915/127/18 (пункт 5.17), від 29 травня 2019 року у справі № 367/2022/15-ц (пункт 74), від 20 листопада 2019 року у справі № 802/1340/18-а).
Скасування та припинення права власності відповідача на спірну земельну ділянку, про що заявлено позивачем у заявленому позові, не поновлює жодних прав позивача на спірну земельну ділянку. 
Суд першої інстанції не врахував вищенаведені фактичні обставини справи та вимоги закону, повно та всебічно не дослідив наявні у справі докази, не дав їм належної правової оцінки та дійшов неправильних висновків про наявність підстав для задоволення заявленого позову. 
Зважаючи на викладене, рішення суду першої інстанції, відповідно до пунктів 3, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову у позові з вищенаведених підстав. 
Згідно із ч.13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Відповідно до ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема на професійну правничу допомогу; 
Відповідно до ч.ч.1,4 ст.137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. 
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
При визначенні суми відшкодування вказаних витрат суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі ст. 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. 
Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України, від 26 лютого 2015 року у справі Баришевський проти України (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових витрат та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим.
У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада від 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний характер.
З матеріалів справи вбачається, що відповідач просив стягнути з позивача понесені витрати за надання правової допомоги в розмірі 9000 грн.
Колегія суддів, виходячи із характеру спору, обсягу наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, вважає, що витрати в зазначеному розмірі є не співмірними із складністю справи та наданими адвокатами послугами, не відповідають критеріям реальності адвокатських витрат (дійсності та необхідності) та розумності, а тому підлягають зменшенню до 2000 грн.
За подачу апеляційної скарги відповідачем сплачено судовий збір в розмірі 1261,20 грн. 
З врахуванням вищенаведеного з позивача на користь відповідача підлягає стягненню судовий збір за подання апеляційної скарги в розмірі 1261, 20 грн. та 2000 грн. витрат за надання правової допомоги.
Виходячи з наведеного та керуючись приписами статей 141, 374, 376, 382 384 ЦПК України, апеляційний суд, -
п о с т а н о в и в :
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 , в інтересах якого діє ОСОБА_2 , задовольнити. 
Рішення Виноградівського районного суду Закарпатської області від 14 серпня 2020 року скасувати.
У позові ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , треті особи без самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача: державний реєстратор Відділу державної реєстрації Виноградівської міської ради Староста Андрій Йосипович, Фанчиківська сільська рада, про скасування рішення про державну реєстрацію речового права на нерухоме майно відмовити.
Стягнути з ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_2 , мешканки АДРЕСА_1 на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , сплачений судовий збір у розмірі 1261,20 грн. (одну тисячу двісті шістдесят одну гривню 20 копійок) та 2000грн. (дві тисячі гривень) витрат за надання правової допомоги.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена до Верховного Суду.
Повний текст судового рішення складено 22 червня 2021 року.
Головуючий :
              Судді: