Номер провадження: 22-ц/813/4657/21 
Номер справи місцевого суду: 520/1841/18
Головуючий у першій інстанції Петренко В. С.
Доповідач Цюра Т. В.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20.05.2021 року                                                                 м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі: 
Головуючого: Цюри Т.В.,
Суддів: Гірняк Л.А., Сегеди С.М.,
За участю секретаря судового засідання: Лопотан В.І.,
розглянувши у закритому судовому засіданні в залі судових засідань Одеського апеляційного суду апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – ОСОБА_2 на рішення Київського районного суду м. Одеси від 08 лютого 2019 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про встановлення факту спільного проживання жінки та чоловіка однією сім`єю та поділ спільного майна подружжя
В С Т А Н О В И В:

У лютому 2018 року,  ОСОБА_3  звернулася до суду із позовом до ОСОБА_1 , в якому просила суд встановити факт проживання спільно однією сім`єю без реєстрації шлюбу її - ОСОБА_3 та відповідача - ОСОБА_1 з березня 2009 по ІНФОРМАЦІЯ_1 ; визнати спільним сумісним майном подружжя та здійснити поділ спільного сумісного майна між нею - ОСОБА_3 та відповідачем - ОСОБА_1 , визнавши за кожним з них право особистої приватної власності на Ѕ частку квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , загальна площа 67,4кв.м., житлова площа 40,8кв.м. та стягнути з відповідача - ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору. 
Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 08 лютого 2019 року позовну заяву  ОСОБА_3 до  ОСОБА_1 про встановлення факту спільного проживання жінки та чоловіка однією сім`єю та поділ спільного майна подружжя – задоволено частково.
Встановлено факт спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 ) та ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 ), з березня 2009року по 10 листопада 2011року включно. 
Визнано спільним сумісним майном ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 ) та ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 ), які спільно проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу, квартиру АДРЕСА_4 , загальною площею 67,4 кв.м., житловою площею 40,8 кв.м.
Здійснено поділ спільного сумісного майна - квартири АДРЕСА_4 , загальною площею 67,4 кв.м., житловою площею 40,8 кв.м., між ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 ) та ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 ), а саме: визнати за ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 ) право особистої приватної власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_4 , загальною площею 67,4 кв.м., житловою площею 40,8 кв.м.
В решті позовних вимог – відмовлено. 
Стягнуто з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 ) на користь ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 ) витрати по сплаті судового збору у розмірі 3 833 (три тисячі вісімсот тридцять три) грн. 41 коп.
Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, представник ОСОБА_1 – ОСОБА_2 подала до суду апеляційну скаргу, у якій посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить суд рішення Київського районного суду м. Одеси від 08 лютого 2019 року скасувати та ухвалити постанову, якою в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про встановлення факту спільного проживання жінки та чоловіка однією сім`єю та поділ спільного майна подружжя – відмовити повністю. 
У відзиві на апеляційну скаргу, представник ОСОБА_3 – ОСОБА_4 , посилаючись на її необґрунтованість, просить суд відмовити у задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_1 в повному обсязі (Том ІІ: а.с. 209-216). 
Ухвалою Одеського апеляційного суду від 24.10.2019 року розгляд справи за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 – ОСОБА_2 на рішення Київського районного суду м. Одеси від 08 лютого 2019 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про встановлення факту спільного проживання жінки та чоловіка однією сім`єю та поділ спільного майна подружжя ухвалено проводити у закритому судовому засіданні (Том ІІ: а.с. 227а-227б). 
В судове засідання, призначене на 20.05.2021 року,  з`явилися: представник апелянта ОСОБА_1 – адвокат Адабаш С.А. та представник ОСОБА_3 – адвокат Нестерова О.В. 
Заслухавши пояснення осіб, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, апеляційний суд дійшов до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.
За змістом ч.ч. 1, 4  ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Оскаржуване рішення суду зазначеним вимогам не в повній мірі відповідає, з огляду на таке.
Так, судом першої інстанції встановлено, що відповідач - ОСОБА_1 до 07 травня 2009 року перебував у зареєстрованому шлюбі з іншою жінкою – ОСОБА_5 , який було розірвано рішенням Суворовського районного суду міста Одеси від 07 травня 2009 року.
Зі змісту позовної заяви ОСОБА_1 про розірвання шлюбу, яка була подана 18.02.2009 року до Суворовського районного суду м. Одеси, вбачається, що сімейні відносини між ним - ОСОБА_1 та ОСОБА_6 припинені з липня 2008 року і відновлювати їх у нього наміру немає.
Так, рішенням Суворовського районного суду міста Одеси від 07 травня 2009 року було встановлено, що від сумісного життя ОСОБА_1 та ОСОБА_6 мають двох дітей – сина ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_4 та доньку – ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_5 .
Судовим розглядом також встановлено, що позивач - ОСОБА_8 також перебувала у зареєстрованому шлюбі з іншим чоловіком – ОСОБА_9 , який було розірвано 13 лютого 2008року, що підтверджується копією свідоцтва про розірвання шлюбу (т.1 а.с. 52). Від даного шлюбу ОСОБА_10 (дошлюбне прізвище – « ОСОБА_11 та ОСОБА_9 мають сина – ОСОБА_12 , що підтверджується копією свідоцтва про народження (т.1 а.с. 42). 
ІНФОРМАЦІЯ_6 у позивача - ОСОБА_3 та відповідача - ОСОБА_1 народився син – ОСОБА_13 (т.1 а.с. 43).
11 листопада 2011 року позивач – ОСОБА_14 та відповідач - ОСОБА_1 уклали шлюб (т. 1 а.с. 41).
Ухвалюючи оскаржуване рішення, районний суд, з урахуванням показань свідків, зважаючи на наявні в матеріалах справи докази, зокрема, фотокартки з життя та відпочинку сторін, акти сусідів, заяви, тощо, дійшов до висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог в частині встановлення факту проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без реєстрації шлюбу ОСОБА_3 та ОСОБА_1 за період з березня 2009 року по 10 листопада 2011 року включно. При цьому, оскільки спірне майно, а саме: квартира під АДРЕСА_4 , придбана під час проживання сторін однією сім`єю без реєстрації шлюбу, набута ними за спільні кошти, тому це майно є їх спільною сумісною власністю і підлягає розподілу, оскільки кожна із сторін відповідно до ст.ст. 368, 372 ЦК України має право на 1/2 частину від спільного майна. 
Однак, апеляційний суд не може повністю погодитися із таким висновком районного суду, оскільки він не в повній мірі відповідає вимогам закону та фактичним обставинам справи, з огляду на таке. 
Так, відповідно до ст. 3 СК України визначено, що сім`я є первинним та основним осередком суспільства. Сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.
Про ознаки проживання однією сім`єю висловився і Конституційний Суд України у своєму рішенні від 3.06.99 №5-рп/99, в якому зазначив, що до членів сім`ї належать особи, які постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, а й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт тощо.
Виходячи з наведених норм, кожна людина має право на сімейне життя, при цьому укладання шлюбу між чоловіком та жінкою не є обов`язковою умовою для створення їхньої сім`ї. Сім`я може бути створена на будь-яких підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.
І хоча проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя, але між особами, які проживають однією сім`єю без шлюбу виникають певні сімейні права та сімейні обов`язки, які в деяких випадках прирівнюються до прав та обов`язків подружжя.
Встановлення факту проживання однією сім`єю, як чоловіка і жінки, без реєстрації шлюбу, має юридичне значення з огляду на час придбання спірного майна.
Цивільний шлюб це відносини жінки та чоловіка, які проживають однією сім`єю та при цьому не є одруженими.
Згідно ч. 1, 2 ст. 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя. Відповідно до ч. 1 ст. 36 цього Кодексу шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.
Згідно ст. 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки і чоловіка, які не перебувають в шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього кодексу.
З матеріалів справи вбачається, що під час слухання справи у суді першої інстанції а саме у підготовчому засіданні 25.06.2018 року було задоволено клопотання представника позивача про виклик та допит в якості свідків – ОСОБА_3 (позивачку), ОСОБА_15 (мати позивачки), ОСОБА_16 (батько позивачки), ОСОБА_12 (син позивачки від попереднього шлюбу), ОСОБА_17 (колишня колега позивачки), ОСОБА_18 (колишня колега позивачки), ОСОБА_19 (друг позивачки) (т.1 а.с. 179-181).
Також, у суді першої інстанції, за клопотанням представника відповідача про виклик та допит в якості свідків, було допитано ОСОБА_6 (колишня дружина відповідача) та ОСОБА_20 (батько відповідача).
Судовим розглядом справи також встановлено, що згідно  Акту сусідів від 11.06.2018 року, завіреного головою ОСББ «Глушко 15-А» вбачається, що в період з серпня 2011року по листопад 2011року у квартирі АДРЕСА_5 , спільно проживали ОСОБА_3 та ОСОБА_1 (т. 1 а.с. 175). 
З Акту сусідів від 13.06.2018року, завіреного начальником дільниці №3, вбачається, що ОСОБА_3 з сином від попереднього шлюбу ОСОБА_12 , 2000 року народження та ОСОБА_1 спільно проживали як одна сім`я у квартирі АДРЕСА_6 , з червня 2009року по серпень 2011року (т. 1 а.с. 176).
У матеріалах справи також наявні фотокартки сторін по справі, з яких можна зробити висновок, що дійсно ОСОБА_3 тв. ОСОБА_1 разом подорожували, їздили до родичів відповідача у м. Кіров Російської Федерації, під час вагітності – ОСОБА_3 їздили до м. Умань, до Республіки Молдова, разом з сином позивачки від попереднього шлюбу їздили до м. Києва (т.1 а.с. 53-61).
Таким чином, з урахуванням вищенаведеного, апеляційний суд погоджується із висновком місцевого суду, що з урахуванням пояснень свідків (як зі сторони позивачки так і зі сторони відповідача), наявних у матеріалах справи фотокарток з життя та відпочинку сторін, актів сусідів, заяв, тощо, суд дійшов до обґрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог в частині встановлення факту проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без реєстрації шлюбу ОСОБА_3 та ОСОБА_1 . 
Проте, судом першої інстанції помилково встановлено період спільного проживання сторін, а саме - з березня 2009 року.
Так, відповідно до частини першої статті 25 СК України жінка та чоловік можуть одночасно перебувати лише в одному шлюбі.
Як було встановлено матеріалами справи та зокрема і районним судом, відповідач - ОСОБА_1 до 07 травня 2009 року перебував у зареєстрованому шлюбі з іншою жінкою – ОСОБА_5 , який було розірвано рішенням Суворовського районного суду міста Одеси від 07 травня 2009 року у справі №2-2582/09. 
Вищевказана справа №2-2582/09 долучена і до матеріалів даної справи та досліджена апеляційним судом. 
Так, з матеріалів вищевказаної справи №2-2582/09, апеляційним розглядом справи встановлено, що шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_6 розірвано рішенням Суворовського районного суду міста Одеси від 07 травня 2009 року, яке вступило в законну силу 18.05.2009 року, тобто датою остаточного розірвання попереднього шлюбу відповідача є 18.05.2009 року.
Відповідно до ч.2  ст. 114 СК України у разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу.
При застосуванні ст.74 СК України необхідно виходити з того, що вказана норма поширюється на випадки, коли чоловік і жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі та між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю
Таким чином, положення ст. 74 СК України щодо проживання однією сім`єю як чоловіка та жінки не застосовується, якщо один з подружжя перебував на той час в зареєстрованому шлюбі з іншою особою.
На вказане суд першої інстанції належної уваги не звернув та помилково включив в час спільного проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_3 як чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу період з березня 2009 року по ІНФОРМАЦІЯ_7 , тобто період, коли відповідач продовжував перебувати в зареєстрованому шлюбі з іншою жінкою. 
За вказаних обставин, рішення суду першої інстанції в цій частині підлягає зміні.
У доводах апеляційної скарги апелянт посилається на те, що між сторонами відсутні відносини, які притаманні подружжю та сім`ї, що суд поклав в основу свого рішення лише один вид доказів – це пояснення свідків, при цьому, показання свідків лише сторони позивачки. 
Проте вказані доводи апелянта є необґрунтованими та безпідставними, з огляду на наступне. 
Як вбачається з матеріалів справи, місцевий суд поклав в основу свого рішення не тільки пояснення свідків, але й інші письмові докази, які повністю підтверджують факт спільного проживання позивача та відповідача однією сім`єю . 
Так, зокрема Акт сусідів від 13.06.2018 року, завірений начальником дільниці №3 та Акт сусідів від 11.06.2018 року, завірений головою ОСББ «Глушко 15-А», якими підтверджуються відомості, щодо фактичного проживання чоловіка та жінки разом із її дитиною від першого шлюбу у період з червня 2009 року по серпень 2011 року у квартирі АДРЕСА_6 , а в період з серпня 2011 року по листопад 2011 року в квартирі АДРЕСА_5 . Із вказаних письмових доказів вбачається, що сторони проживали спільно до реєстрації шлюбу разом із дитиною позивачки від попереднього шлюбу з червня 2009 року по листопад 2011 року, 
Матеріали справи також містять Довідку КП «СОН ЮЖНИЙ А.Б», в якій вказано, що в квартирі, на АДРЕСА_1 , фактично проживають разом із відповідачем без реєстрації місця проживання позивачка та її син від першого шлюбу, тобто вказана довідка була складена з метою обчислення кількості фактично проживаючих в квартирі осіб з метою нарахування комунальних платежів та квартирної плати. 
       Крім того, матеріали справи також містять і інші докази, зокрема: нотаріально посвідчену Заяву про надання згоди на надання власного прізвища дитині; свідоцтво про народження дитини та свідоцтво про шлюб, які у своїй сукупності свідчать про те, що сторони дійсно проживали однією родиною, адже вони були тривалий час знайомі, у них народилася спільна дитина, після цього сторони зареєстрували шлюб, прожили разом, що притаманно саме сімейній парі. 
       Твердження апелянта ОСОБА_1 про те, що ОСОБА_3 насправді була лише його коханкою, апеляційний суд оцінює критично, з огляду на те, що в такому разі відповідач міг би наполягати і на перериванні вагітності позивачки, але замість цього, від`їжджаючи у відрядження, склав заяву про надання свого прізвища та по-батькові дитині, отже очевидно бажав народження цієї дитини та того, що б він був вказаний в документах про народження дитини батьком. 
       Крім того, факт народження дитини, якщо чоловік та жінка підтримують лише інтимні відносини, не тягне за собою обов`язку укладати шлюб, адже шлюб є вільним волевиявленням, тобто факт укладення шлюбу між сторонами в подальшому свідчить про те, що вони підтримували саме сімейні відносини та в подальшому прийшли до рішення укласти шлюб. 
       При цьому, в разі підтримання сторонами лише інтимних відносин, відповідач міг би просто визнавати своє батьківство відносно дитини, але не укладати шлюб із позивачкою. Самий по собі факт укладення сторонами шлюбу очевидно свідчить про те, що до моменту реєстрації шлюбу сторони підтримували саме сімейні відносини, а не просто інтимні. 
       Більш того, як встановлено матеріалами справи, під час спільного проживання без реєстрації шлюбу з травня 2009 року по 11.11.2011 року, ОСОБА_3 завагітніла і ІНФОРМАЦІЯ_8 народила дитину від ОСОБА_1 . Судом вірно враховано письмовий доказ, а саме заяву ОСОБА_1 , посвідчену приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Чернишевою Н.Г. 30.08.2011 року, в якій він вказав, що не заперечує та надає свою згоду на присвоєння свого прізвища « ОСОБА_10 » (якщо дівчинка « ОСОБА_10 ») та по-батькові « ОСОБА_21 » (якщо дівчинка - « ОСОБА_22 »), його майбутній дитині, яка народиться від гр. ОСОБА_23 , 1977 року народження, який підтверджує, що між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 виникли сімейні права та обов`язки щодо виховання та утримання спільної дитини, що є одним із обов`язків притаманним відносинам подружжя.
       Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Відповідно до ч. 2 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
З урахуванням вищенаведеного, доводи апеляційної скарги в цій частині повністю спростовуються встановленими обставинами справи та письмовими доказами, які у своїй сукупності очевидно свідчать про те, що між позивачкою та відповідачем до укладення шлюбу існували саме сімейні відносини, яким притаманні ведення спільного господарства та наявність спільного бюджету тощо, що повністю спростовує посилання апелянта на те, що суд врахував нібито тільки покази свідків.
Що стосується доводів апелянта щодо неповного з`ясування обставин справи щодо поділу майна подружжя, то слід зазначити наступне. 
Частиною 1 ст.69 Сімейного кодексу України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.
Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням.
Частинами 1, 2 ст.70 Сімейного кодексу України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї.
Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку.
Пунктом 22 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21 грудня 2007 р. № 11 (далі Постанова), встановлено, що сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися «обставинами, що мають істотне значення», якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (абзац перший).
Зі змісту п.п. 23, 24 Постанови вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї.
Відповідно до п.30 постанови рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч.1 ст.63, ч.1 ст.65 Сімейного кодексу України.
Стаття 74 СК України поширюється на правовідносини між чоловіком і жінкою, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, і для визнання майна, придбаного під час фактичних шлюбних відносин, спільною сумісною власністю необхідні докази: ведення спільного господарства, наявності в сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання іншого майна в інтересах сім`ї.
Статтею 163 Сімейного кодексу України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Судовим розглядом справи встановлено, що допитані у судових засіданнях суду першої інстанції свідки, окрім колишньої дружини відповідача – ОСОБА_6 , підтвердили факт того, що спочатку ОСОБА_3 та ОСОБА_1 проживали у квартирі батьків позивачки за адресою: АДРЕСА_7 , в 2009році ОСОБА_3 та ОСОБА_1 разом переїхали у двокімнатну квартиру АДРЕСА_6 , яка була оформлена на батька відповідача – ОСОБА_20 , у 2011 році ОСОБА_3 та ОСОБА_1 переїхали у трикімнатну квартиру, за адресою: АДРЕСА_1 . 
31 серпня 2011 року, тобто в період фактичного проживання сторін однією сім`єю без реєстрації шлюбу, батько відповідача – ОСОБА_20 продав, а ОСОБА_24 купила двокімнатну квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_8 , що підтверджується договором купівлі-продажу, посвідченим приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Юхневич М.М. 31.08.2011року, зареєстровано в реєстрі за №1929 (т.1 а.с. 138).
Відповідно до п. 2 вказаного договору купівлі-продажу, вищезазначена квартира належить продавцю - ОСОБА_20 на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Ланським А.В. 16 квітня 2009року за реєстровим № 1288, зареєстрованого в Державному реєстрі правочинів 16 квітня 2009року за № 3409672, та в Комунальному підприємстві «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості» 17 квітня 2009року в реєстровій книзі № 701пр, номер запису 305, на сторінці №167.
Тобто, в період фактичного проживання сторін однією сім`єю без реєстрації шлюбу, батьком відповідача – ОСОБА_20 16 квітня 2009року було придбану зазначену двокімнатну квартиру, у якій проживали ОСОБА_3 та ОСОБА_1 .
Відповідно до п. 3 та п. 4 договору купівлі-продажу, продаж вищезазначеної квартири вчинено за 31 000,00грн., які продавець отримав від покупця повністю до підписання цього договору. Сторони підтверджують, що ця сума є дійсною та не є удаваною. Інвентаризаційна оцінка відчужуваної квартири становить 30 148,00 гривень. 
Цього ж дня, 31 серпня 2011року, тобто в період фактичного проживання сторін однією сім`єю без реєстрації шлюбу, відповідач - ОСОБА_1 придбав у власність трикімнатну квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 67,4кв.м., житловою площею 40,8кв.м., що підтверджується договором купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Юхневич М.М. 31.08.2011року, зареєстровано в реєстрі за №1932 (т.1 а.с. 135).
Відповідно до п. 3 та п. 4 договору купівлі-продажу, продаж вищезазначеної квартири вчинено за 68 000,00грн., які продавець отримав від покупця повністю до підписання цього договору. Сторони підтверджують, що ця сума є дійсною та не є удаваною. Інвентаризаційна оцінка відчужуваної квартири становить 67 204,00 гривень. 
Вказана квартира була зареєстрована на праві приватної власності за відповідачем - ОСОБА_1 в КП «ОМБТІ та РОН» 05.09.2011року номер запису: 1958 в книзі: 66доп-151 (т.1 а.с. 134).
Судовим розглядом встановлено, що відповідач - ОСОБА_1 з 13.03.2006року по 08.04.2013року працював в ПрАТ «АК «Українські вертольоти» на посаді бортінженер та його заробітна плата (нарахована) за період з березня 2009р. – квітень 2013р. складали 225 952,93грн. (т.1 а.с. 204-205).
Згідно відомостей з Держаного реєстру фізичних осіб – платників податків ДФС України про суми виплачених доходів, сума доходу ОСОБА_1 з 2009року по 2013рік включно складає 230 2963,47грн. (т.1 а.с. 201).
Позивачка – ОСОБА_3 працювала в Центральному об`єднаному управлінні ПФУ в м. Одесі на посаді головного спеціаліста, її дохід за період з січня-грудень 2017року становить 76668,10грн. (т.1 а.с. 31).
Крім того, з індивідуальних відомостей про застраховану особу Пенсійного фонду України вбачається, що позивачка – ОСОБА_3 з 1999року по 2017рік працювала у Виконавчому комітеті Кіровоградської міської ради, у «ЄЕСУ» ЗАТ з іноземними інвестиціями ПФК, в Управлінні Пенсійного фонду України в Київському районі м. Одеса, в ДАК «Національна мережа аукціонних центрів» КІР.АУК Центр, в Управлінні Пенсійного фонду України в м. Іллічівськ Одеської області, Департаменті праці та соціальної політики Одеської міської ради, та отримувала заробітну плату (т. 1 а.с. 32-36). 
Отже, судовим розглядом встановлено, що сторони під час спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу за період з травня 2009 року по 10 листопада 2011 року включно, працювали та отримували дохід.
Таким чином, виходячи з наявних в матеріалах справи доказів, зокрема: пояснень свідків, довідок, актів, фотокарток , тощо, місцевий суд дійшов до обґрунтованого висновку, що на момент придбання спірної квартири між сторонами по справі існували усталені сімейні відносини, що притаманні подружжю, які полягали у веденні спільного господарства, наявності спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, ремонт та інше, а тому спірне майно, а саме: квартира під АДРЕСА_4 , придбана під час проживання сторін однією сім`єю без реєстрації шлюбу, набута ними за спільні кошти, тому це майно є їх спільною сумісною власністю і підлягає розподілу, оскільки кожна із сторін відповідно до ст. ст. 368, 372 ЦК України має право на 1/2 частину від спільного майна.
Доводи апеляційної скарги про те, що на придбання спірної квартири кошти надавались батьком відповідача, були предметом дослідження у суді першої інстанції, який після ретельного дослідження всіх обставин справи, дійшов вірного висновку про їх недоведеність жодними належними та допустимими доказами, з чим , після перевірки, погоджується і суд апеляційної інстанції.
Твердження апеляційної скарги про те, що встановлюючи джерело набуття майна, тобто за які кошти було придбано квартиру, суд взяв до уваги докази щодо зарплати відповідача за період з 2009р. по 2013 р. та позивача за 2017 рік, хоча мова іде про інший проміжок часу, а саме 2009-2011рр. є помилковими, оскільки не свідчать про неправильність рішення суду, адже на підставі цих доказів, суд прийшов до висновку лише про те, що у обох із сторін були доходи протягом всього періоду спільного проживання, як до реєстрації шлюбу, так і після. Отже сторони спільно несли витрати на утримання родини, як на дрібні побутові покупки, так і на значні покупки (наприклад автомобіль «Ланос» та спірну квартиру). Спільний розмір доходів дозволяв сторонам заощаджувати кошти на придбання квартири та купити її.
Отже, твердження апелянта про відсутність між сторонами відносин, що притаманні подружжю, є безпідставним і таким, що не відповідають дійсності, адже усі притаманні подружньому життю ознаки, такі як ведення спільного господарства, спільні витрати, спільний бюджет, та спільний побут, що в майбутньому призвело до народження спільної дитини та укладення шлюбу, були наявні у відносинах позивачки та відповідача на момент придбання спірної квартири, а отже вона може бути визнана спільною сумісною власністю.
Спільне проживання, спільне ведення господарства, придбання машини, народження та виховання дитини є підтвердженням наявності між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 відносин притаманних подружжю навіть до укладення шлюбу, як того вимагає судова практика Верховного суду.
У доводах апеляційної скарги, апелянт також зазначає, що позивачка нібито має намір просто забезпечити себе житлом, а не розділити спільне майно фактичного подружжя, адже не заявляє вимоги про поділ автомобілю «Daewoo Lanos» (ЗАЗ модель ТБ699Р, НОМЕР_3 ), який було придбано в 2009 році, проте такими доводами апелянт лише фактично визнає позов в частині визнання факту спільного проживання сторін як чоловіка та дружини однією сім`єю в 2009 році, адже в іншому випадку придбаний в 2009 році автомобіль не міг би вважатися спільним майном сторін, а апелянт наголошує на тому, що позивачка мала б заявити позовні вимоги про поділ цього автомобілю. 
Інші доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду першої інстанції.
Відповідно ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до частини 1 ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
За таких обставин та вимог зазначених норм права, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, а рішення суду першої інстанції підлягає зміні лише в частині встановлення періоду спільного проживання сторін, в решті рішення суду слід залишити без змін. 
На підставі викладеного і керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд 
П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – ОСОБА_2 – задовольнити частково.
Рішення Київського районного суду м. Одеси від 08 лютого 2019 року - змінити, встановивши факт спільного проживання жінки та чоловіка однією сім`єю з 19 травня 2009 року.
В решті рішення – залишити без змін. 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст судового рішення складено 31.05.2021 року. 

Головуючий                                                                Т.В. Цюра

Судді:                                                                 Л.А. Гірняк

С.М.Сегеда