Справа № 428/410/20 
Провадження № 22-ц/810/507/20 

ЛУГАНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 лютого 2021 року м. Сєвєродонецьк

Луганський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах: 
головуючого - Лозко Ю.П. 
суддів – Назарової М.В.,Стахової Н.В.,
за участю секретаря судового засідання - Сінько А.І.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Луганського апеляційного суду в порядку спрощеного провадження
апеляційну скаргу  ОСОБА_1 , який діє в інтересах малолітнього ОСОБА_2 ,
на рішення Сєвєродонецькогоміського суду Луганської області від 10 червня 2020 року ухваленого судом у складі судді Бароніна Д.Б.,
у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 , який діє в інтересах малолітнього ОСОБА_2 , до ОСОБА_3 про виселення особи з житлового приміщення та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , який діє в інтересах малолітнього ОСОБА_2 , ОСОБА_4 про визнання права власності на 1/2 частку квартири та визнання недійсним договору дарування, за участю третіх осіб Органу опіки та піклування Сєвєродонецької міської ради, Служби у справах дітей Сєвєродонецької міської ради,

встановив:

У січні 2020 року позивач ОСОБА_1 , який діє в інтересах малолітнього ОСОБА_2 , звернувся до суду з вказаним вище позовом, в якому просив виселити ОСОБА_3 з житлового приміщення, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , мотивуючи вимоги тим, що його малолітній син – ОСОБА_2 є власником вказаної квартири, в якій на час звернення до суду з позовом без законних на те підстав проживає відповідач ОСОБА_3 , і добровільно звільнити квартиру відмовляється.
Відповідач ОСОБА_3 звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 , який діє в інтересах малолітнього ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , в якому просив визнати за ним право власності на 1/2 частку спірної квартири та визнати недійсним договір дарування спірної квартири в частині переходу в дар обдаровуваному ОСОБА_2 права власності на 1/2 частку квартири, яка належала ОСОБА_5 на підставі договору купівлі-продажу від 22 лютого 2008 року.
Зустрічні позовні вимоги мотивовані тим, що ОСОБА_3 разом з ОСОБА_5 22 лютого 2008 року купили в рівних частках, по 1/2 частині кожний, квартиру АДРЕСА_2 , у ОСОБА_6 . 
ОСОБА_3 та ОСОБА_5 у зареєстрованому шлюбі не перебували, але мали згагоджені стосунки, внаслідок чого і була придбана спірна квартира. Однак після того як сімейне життя між відповідачем та ОСОБА_5 не склалось, остання переїхала та стала мешкати за іншою адресою, при цьому ОСОБА_3 залишився проживати у вказаній вище квартирі. ОСОБА_5 з метою відшкодування вартості частки квартири, яка належала їй на підставі договору купівлі-продажу від 22 лютого 2008 року звернулась до Сєвєродонецького міського суду Луганської області з позовом про стягнення з ОСОБА_3 вартості 1/2 частки спірної квартири.
Рішенням Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 28 липня 2011 року по справі 2-1380/11 стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_5 грошову компенсацію вартості 1/2 частки квартири АДРЕСА_2 у розмірі 39 606,50 грн. 
Після набрання даним рішенням законної сили ОСОБА_5 передала виконавчий документ про стягнення з ОСОБА_3 39 606,50 грн. на виконання до Відділу державної виконавчої служби Сєвєродонецького міського управління юстиції. Під час виконання вказаного вище рішення Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 28 липня 2011 року, 1/2 частку спірної квартири, яка належала ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу від 22 лютого 2008 року № 826, було продано Відділом державної виконавчої служби Сєвєродонецького міського управління юстиції під час проведення прилюдних торгів за ціною 28 300 грн., переможцем прилюдних торгів було визнано ОСОБА_5 , яка 06 квітня 2012 року, на підставі акту про проведені прилюдні торги, затвердженого Відділом державної виконавчої служби Сєвєродонецького міського управління юстиції, зареєструвала за собою у приватного нотаріуса Сєвєродонецького міського нотаріального округу Глаговської О.В. право власності на 1/2 частку квартири, вартістю 40355 грн., розташованої за адресою: АДРЕСА_1 . Таким чином, ОСОБА_5 стала власником всієї спірної квартири. Після укладення шлюбу з ОСОБА_1 , ОСОБА_5 змінила прізвище на « ОСОБА_7 ». 03 жовтня 2017 року ОСОБА_4 та ОСОБА_1 , який виступає законним представником малолітнього сина ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уклали Договір дарування, за яким ОСОБА_4 безоплатно передала, а ОСОБА_1 прийняв дар на ім`я ОСОБА_2 - квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 . 
ОСОБА_5 відповідно до вимог ч. 2 ст. 364 ЦК України отримала грошову компенсацію вартості 1/2 частки спірної квартири внаслідок виконання ОСОБА_3 рішення Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 28 липня 2011 року по справі 2-1380/11, про що державним виконавцем 15 листопада 2013 року було винесено постанову про закінчення виконавчого провадження, отже з 15 листопада 2013 року ОСОБА_5 втратила право на 1/2 частку кв. АДРЕСА_2 .
ОСОБА_3 про те, що рішення Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 28 липня 2011 року по справі 2-1380/11 було виконане саме 15 листопада 2013 року, дізнався лише 12 лютого 2020 року після отримання представником ОСОБА_8 листа від 12 лютого 2020 року № 1979, виданого Сєвєродонецьким міським відділом державної виконавчої служби Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків). 
30 січня 2020 року зі змісту позову про виселення з кв. АДРЕСА_2 ОСОБА_3 дізнався про отримання ОСОБА_2 в дар спірної квартири від ОСОБА_9 , якій зазначена квартира належала в 1/2 частці на підставі дублікату договору купівлі-продажу, який було видано Бубунець І.Б., приватним нотаріусом Сєвєродонецького міського нотаріального округу Луганської області 23 травня 2012 року за реєстровим номером 456, замість втраченого договору купівлі-продажу, який було посвідчено Сердюк Н.І., приватним нотаріусом Сєвєродонецького міського нотаріального округу Луганської області 22 лютого 2008 року за реєстровим № 826, та в 1/2 частці на підставі свідоцтва про право власності на майно придбане з прилюдних торгів, виданого Глаговською О.В., приватним нотаріусом Сєвєродонецького міського нотаріального округу Луганської області 06 квітня 2012 року за реєстровим № 343. 
Посилаючись на вимоги ч. 1 ст. 203, ч. 1 ст. 215, ч. 2 ст. 364 ЦК України позивач вважає, що не може бути визнаний дійсним договір дарування в частині дарування ОСОБА_4 1/2 частки спірної квартири, яка належала їй на підставі договору купівлі-продажу від 22 лютого 2008 року, посвідченого приватним нотаріусом Сєвєродонецького міського нотаріального округу Сердюк Н.І. та зареєстрованого за номером № 826 у реєстрі, оскільки ОСОБА_4 втратила право власності на зазначену частку після отримання грошової компенсації вартості вказаної частки після виконання рішення Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 28 липня 2011 року по справі 2-1380/11.
Рішенням Сєвєродонецькогоміського суду Луганської області від 10 червня 2020 року відмовлено в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , який діє в інтересах малолітнього ОСОБА_2 , до ОСОБА_3 про виселення особи з житлового приміщення.
Задоволено зустрічний позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , який діє в інтересах малолітнього ОСОБА_2 , ОСОБА_4 про визнання права власності на 1/2 частку квартири та визнання недійсним договору дарування.
Визнано недійсним договір дарування від 03 жовтня 2017 року, посвідчений приватним нотаріусом Креміського районного нотаріального округу Луганської області Дашдаміровим Е.А. та зареєстрований в реєстрі за номером 1320, в частині переходу в дар обдарованому ОСОБА_2 права власності на 1/2 частку квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , та яка належала ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу від 22 лютого 2008 року.
Визнано за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частку квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 .
Вирішено питання стосовно судових витрат.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 ,який діє в інтересах малолітнього ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 , посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить скасувати рішення суду першої інстанції яким відмовлено в задоволенні його позовних вимог до ОСОБА_3 про виселення особи з житлового приміщення та задоволені зустрічні позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , а саме визнано недійсним договір дарування від 03 жовтня 2017 року, та визнано за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частку квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні зустрічного позову та задовольнити його первісний позов, а саме виселити ОСОБА_3 з житлового приміщення, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 . 
За доводами апеляційної скарги, судом не мотивований висновок щодо наявності законних підстав для визнання договору дарування від 03 жовтня 2017 року недійсним за ч.1 ст.203,ч.1 ст.215 ЦК України; не відповідають обставинам справи висновки суду в частині того, що ОСОБА_4  втратила право власності на Ѕ частку квартири АДРЕСА_3 , розташованої по вказаній вище адресі, оскільки як на час укладення договору дарування, так і на теперішній час право власності на всю квартиру належить саме останній, і нею не порушувались вимоги ч.2 ст. 364 ЦК України, про що свідчить та обставина, що договір дарування посвідчений нотаріально; станом на час розгляду даної справи власником квартири АДРЕСА_3 є малолітній ОСОБА_2 , що спростовує висновки суду про те, що фактичним власником спірної квартири є ОСОБА_3 , і правовстановлюючі документи на підставі яких було зареєстроване право власності на ОСОБА_2 та ОСОБА_4 є чинними і не скасованими; також скаржник вказує, що строк позовної давності за зустрічними позовними вимогами сплив, оскільки про набуття права власності ОСОБА_4 на Ѕ частку спірної квартири АДРЕСА_3 , ОСОБА_3 дізнався ще у 2008 році під час укладення договору купівлі – продажу від 22 лютого 2008 року, а про набуття права власності ОСОБА_4 на другу половину спірної квартири ОСОБА_3 дізнався знав ще у 2012 році коли приймав участь у справі №2-1227/4382/2012 за позовом ОСОБА_4 про визнання ОСОБА_3 таким, що втратив право користування цією квартирою, і судом першої інстанції безпідставно поновлено для позивача за зустрічним позовом ОСОБА_3 строк позовної давності.
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_3 , в інтересах якого діє представник – адвокат Старовойтов О.В. з доводами скарги не погоджується, посилається на їх необґрунтованість та суперечливість зокрема вказує, що оскаржуваним рішенням, договір дарування від 03 жовтня 2017 року визнано недійсним лише в частині переходу в дар обдарованому ОСОБА_2 права власності на Ѕ частку квартири АДРЕСА_3 , розташованої по вище вказаній адресі, що спростовує посилання скаржника про визнання судом недійсним договору дарування від 03 жовтня 2017 року; доводи апеляційної скарги стосовно того, що судом необгрунтовані висновки про те, що договір дарування має бути визнаний недійсним на підставі ч.1 ст. 203,ч.1 ст. 215 ЦК України, спростовуються змістом оскаржуваного рішення, зокрема, абзацом 2 п. 4.2 розділу «Оцінка доказів та аргументів сторін»; посилання у скарзі щодо належності спірної квартири на праві власності ОСОБА_4 є безпідставними і спростовуються вірно встановленими судом обставинами справи, а саме, про належність квартири АДРЕСА_3 , розташованої по вище вказаній адресі на час вирішення судом даної справи малолітньому ОСОБА_10 , який прийняв в дар квартиру АДРЕСА_3 на підставі нотаріально посвідченого договору дарування від 03 жовтня 2017 року; суперечливість доводів апеляційної скарги полягає в тому, що в апеляційній скарзі спочатку скаржник посилається про належність всієї квартири АДРЕСА_3 ОСОБА_4 , разом з цим, також вказує про належність квартири саме малолітньому ОСОБА_2 на час вирішення судом справи; вважає, що судом першої інстанції вірно встановлено про порушення ОСОБА_4 вимог ч.2 ст. 364 ЦК України, оскільки остання після отримання компенсації вартості частки спірної квартири на підставі рішення Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 28 липня 2011 року звернувшись до нотаріуса подарувала цілу квартиру, у тому числі Ѕ частку, належну їй на підставі договору купівлі – продажу від 22 лютого 2008 року, за яку вже отримала компенсацію та на яку втратила право, що спростовує посилання в апеляційній скарзі стосовно того, що ОСОБА_4 не порушено вимог ч.2 ст. 364 ЦК України; також вважає необгрунтованими доводи апеляційної скарги стосовно того, що суд безпідставно визнав поважними причинами пропуску строку позовної давності за зустрічними вимогами ОСОБА_3 , оскільки суд з урахуванням всіх встановлених у справі обставин, дійшов правильного та обгрунтованого висновку про поважність причин пропуску ОСОБА_3 строку позовної давності за його зустрічними вимогами про визнання права власності на Ѕ частку квартири, так як застосування строків позовної давності буде несправедливим, нерозумним в даному конкретному випадку, та призведе до продовження грубого порушення прав ОСОБА_3 на єдине у нього житло. При цьому судом не встановлювались обставини щодо пропуску строку позовної давності за вимогами про визнання недійсним договору дарування від 03 жовтня 2017 року в частині дарування ОСОБА_4 Ѕ частки, яка належала їй на підставі договору купівлі – продажу від 22 лютого 2008 року, оскільки про укладення спірного договору дарування ОСОБА_3 міг дізнатись не раніше часу його укладення 03 жовтня 2017 року, тому строки позовної давності останнім не порушені.
Заслухавши суддю - доповідача, доводи та пояснення представників сторін, адвоката – Мови В.І., адвоката Старовойтова О.В. за доводами апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає скаргу такою, що не підлягає задоволенню з огляду на таке.
Відповідно до ч.3 ст.3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до роз`яснень, які містяться в абзаці першому пункту 14 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2008 року №12 «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку» та частини 1 статті 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції перевіряє справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до ст.263 ЦПК України рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права і з дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосування норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Вказаним вимогам рішення суду відповідає.
Відповідно до частин 1, 2, 4 статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.
Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.
Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
Згідно із частинами 1, 3 статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду.
Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. 
У статті першій Першого Протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
В статті 8 вищевказаної Конвенції вказано, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції.
Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
За частиною 1 статті 321 Цивільного кодексу України (далі – ЦК) право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
На підставі частини 1 статті 316 ЦК правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Частиною 1 статті 317 ЦК передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.
Відповідно до частини 1 статті 319 ЦК власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Згідно з пунками 1, 8 частин 1, 2 статті 346 ЦК право власності припиняється у разі відчуження власником свого майна, звернення стягнення на майно за зобов`язаннями власника.
Право власності може бути припинене в інших випадках, встановлених законом.
За частиною 1 статті 383 ЦК власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. 
Статтею 391 ЦК передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
За статтею 392 ЦК власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.
Відповідно до частин 1, 2 ст. 364 ЦК співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності.
Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки.
Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою.
Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання.
Статтею 109 Житлового кодексу Української РСР (далі – ЖК) передбачено, що виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку.
За частинами 1, 2 статті 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.
Державна реєстрація прав на нерухомість є публічною, здійснюється відповідним органом, який зобов`язаний надавати інформацію про реєстрацію та зареєстровані права в порядку, встановленому законом.
Згідно із частиною 2 статті 331 ЦК України якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.
Згідно із п. 1 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень є офіційним визнанням і підтвердженням державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
Відповідно до частини 1 статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
Відповідно до частини 1 статті 203 ЦК зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.
За вимогами статтей 256, 257 ЦК позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.
За частиною 1 статті 261 ЦК перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
Відповідно до частин 3-5 статті 267 ЦК позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.
Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.
Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.
Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України», в контексті вказаної Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло.
Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (п. 1 ст. 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (п. 51 рішення від 22 жовтня 1996 р. за заявами N 22083/93, 22095/93 у справі "Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства"; п. 570 рішення від 20 вересня 2011 р. за заявою у справі "ВАТ "Нафтова компанія "Юкос" проти Росії").
В постанові Верховного Суду від 15 травня 2019 року по справі № 623/5351/15-ц зазначено, що статтею 364 ЦК України регулюються випадки, коли співвласник майна має намір припинити права стосовно належної йому частки у спільному майні шляхом отримання від інших співвласників компенсації вартості належної йому частки та визнання за останніми права власності на все майно.
В постанові Верховного Суду від 15 січня 2020 року у справі № 754/613/18-ц вказано, що тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла.
При вирішенні справ з передбачених законом підстав щодо виселення особи, чи визнавання такою, що втратила право користування, що по суті буде мати наслідком виселення, виходячи із принципу верховенства права, суд повинен провести оцінку на предмет того, чи є втручання у право особи на повагу до його житла не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою.
В постанові від 04 липня 2018 року по справі № 310/11534/13-ц Велика Палата Верховного Суду під час ухвалення судового рішення за правилами цивільного судочинства вважала можливим керуватися однією з аксіом цивільного судочинства: «Placuit in omnibus rebus praecipuum esse iustitiae aequitatisque quam stricti iuris rationem», що означає «У всіх юридичних справах правосуддя й справедливість мають перевагу перед строгим розумінням права».
Ухвалюючи оскаржуване рішення суд керувався наведеними вище нормами та положеннями, врахував висновки Верховного Суду, і виходячи зі встановлених у справі обставин дійшов висновку, що спірний договір дарування від 03 жовтня 2017 року в частині дарування 1/2 частки квартири був укладений із порушенням ч. 2 ст. 364 ЦК, а тому цей договір має бути визнаний недійсним на підставі ч. 1 ст. 203, ч. 1 ст. 215 ЦК в частині дарування ОСОБА_4 1/2 частки спірної квартири, яка належала їй на підставі договору купівлі-продажу від 22 лютого 2008 року, посвідченого приватним нотаріусом Сєвєродонецького міського нотаріального округу Сердюк Н.І. та зареєстрованого за номером № 826 у реєстрі та враховуючи положення ч. 2 ст. 364 ЦК слід визнати право власності на 1/2 частку спірної квартири за ОСОБА_3 , і з урахуванням конкретних обставин даної справи саме такий спосіб захисту прав останнього буде ефективним, забезпечить відновлення законності та справедливості у спірних правовідносинах, а також забезпечить можливість державної реєстрації за ним права власності на частку спірної квартири.
При цьому суд дійшов висновку про поважність причин пропуску ОСОБА_3 строку позовної давності за вимогами про визнання права власності на Ѕ частку квартири, оскільки застосування строків позовної давності за даних конкретних обставин буде несправедливим, нерозумним та призведе до продовження грубого порушення прав останнього на єдине наявне у нього житло, і у цій справі має місце той самий виключний випадок для застосування принципу «Placuit in omnibus rebus praecipuum esse iustitiae aequitatisque quam stricti iuris rationem», що означає «У всіх юридичних справах правосуддя й справедливість мають перевагу перед строгим розумінням права». Оскільки про укладення спірного договору дарування ОСОБА_3 міг довідатися не раніше часу його укладення 03 жовтня 2017 року, тому строк позовної давності за вимогами про визнання цього договору недійсним ще не сплив.
За наявності законних підстав для задоволення зустрічних вимог ОСОБА_3 про визнання недійсним договору дарування в частині дарування 1/2 частки квартири та визнання за ним права власності на 1/2 частку вказаної вище квартири, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні первісного позову про виселення відповідача ОСОБА_3 .
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, оскільки вони відповідають  встановленим судом  обставинам справи та нормам матеріального і процесуального права, а доводи апеляційної скарги цих правильних висновків суду не спростовують. 
За вимогами ст.ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. 
Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.
Судом першої інстанції встановлені та матеріалами справи підтверджуються такі факти та обставини справи. 
Батьками малолітнього ОСОБА_2 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_2 є ОСОБА_1 та ОСОБА_4 . 
Відповідно до копії договору дарування квартири серії НМІ №949309, посвідченого 03 жовтня 2017 року приватним нотаріусом Кремінського районного нотаріального округу Луганської області Дашдаміровим Е.А., ОСОБА_9 передала, а ОСОБА_1 від імені свого малолітнього сина ОСОБА_2 прийняв в дар на ім`я обдаровуваного квартиру, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , і належить дарувальнику на таких підставах:
- в 1/2 частці на підставі дублікату договору купівлі-продажу, який було видано Бубунець І.Б., приватним нотаріусом Сєвєродонецького міського нотаріального округу Луганської області 23 травня 2012 року за реєстровим № 456, замість втраченого договору купівлі-продажу, який було посвідчено Сердюк Н.І., приватним нотаріусом Сєвєродонецького міського нотаріального округу Луганської області 22 лютого 2008 року за реєстровим № 826;
- в 1/2 частці на підставі свідоцтва про право власності на майно придбане з прилюдних торгів, яке було видане приватним нотаріусом Сєвєродонецького міського нотаріального округу Луганської області Глаговською О.В. 06 квітня 2012 року за реєстровим № 343. 
Право власності за дарувальником зареєстровано у державному реєстрі Речових прав на нерухоме майно державним реєстратором Реєстраційної служби Сєвєродонецького міського управління юстиції Луганської області 25 січня 2014 року, номер запису про право власності: 4510913, реєстраційний номер об`єкта: 282551944129.
Станом на 11 лютого 2019 року за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстровані особи відсутні.
Відповідно до копії договору купівлі-продажу (бланк серії ВКІ №067357), посвідченого приватним нотаріусом Сєвєродонецького міського нотаріального округу Сердюк Н.І. 22 лютого 2008 року, зареєстровано в реєстрі за №826, ОСОБА_6 продала належну їй на праві власності квартиру, а гр. ОСОБА_3 та ОСОБА_5 в рівних частках по 1/2 кожний купили квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 . Про що, також свідчить копія Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 1839523, наданого Комунальним підприємством «Сєвєродонецьке бюро технічної інвентаризації» 06 квітня 2008 року.
Рішенням Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 28 липня 2011 року у справі №2-1380/11, позовні вимоги ОСОБА_5 до ОСОБА_3 про стягнення грошової компенсації від вартості частки житлового приміщення (квартири) задоволені частково. З ОСОБА_3 на користь ОСОБА_5 стягнуто компенсацію вартості 1/2 частки квартири АДРЕСА_2 у розмірі 39 606,50 грн. Вирішено питання стосовно судових витрат.
В задоволенні інших позовних вимог ОСОБА_5 відмовлено за необґрунтованістю. 
У змісті вказаного вище рішення зазначено, що обидві сторони – ОСОБА_5 та ОСОБА_3 , посилалися на факт спільного проживання однією сім`єю до 2010 року в спірній квартирі.
Відповідно до копії протоколу проведення прилюдних торгів № 23/010/12/А, затвердженого 21 березня 2012 року директором Луганської філії приватного підприємства «Спеціалізоване підприємство «Юстиція» Будановим С.С., переможцем прилюдних торгів з реалізації 1/2 частки квартири АДРЕСА_4 , яка належала ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу від 22 лютого 2008 року № 826, було визнано ОСОБА_5 .
Згідно з копією свідоцтва від 06 квітня 2012 року, приватним нотаріусом Сєвєродонецького міського нотаріального округу Глаговською О.В., відповідно до ст. 66 Закону України «Про виконавче провадження» на підставі акта про проведені прилюдні торги, затвердженого відділом державної виконавчої служби Сєвєродонецького міського управління юстиції Луганської області, посвідчено, що ОСОБА_5 , яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , належить на праві власності майно, що складається з 1/2 частки квартири, вартістю 40 355 грн., розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , яке придбане ОСОБА_5 за 28 300 грн., що раніше належало ОСОБА_3 на підставі Договору купівлі продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Сєвєродонецького міського нотаріального округу Сердюк Н.І. 22 лютого 2008 року за реєстровим №826 та зареєстроване Комунальним підприємством «Сєвєродонецьке бюро технічної інвентаризації» 06 квітня 2008 року за реєстраційним номером 18391523. 
Відповідно до копії листа Сєвєродонецького міського відділу державної виконавчої служби Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) №1979 від 12 лютого 2020 року виконавче провадження №29217041 відкрите на підставі рішення Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 28 липня 2011 року №2-1380/11 про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_5 грошової компенсації вартості 1/2 частки квартири АДРЕСА_2 у розмірі 39 606,50 грн. не перебуває на виконанні у Сєвєродонецькому відділу, перебуває у архіві, 15 листопада 2013 року державним виконавцем винесено постанову про закінчення виконавчого провадження у зв`язку з повним фактичним виконанням рішення суду.
Рішенням Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 23 квітня 2013 року у справі № 1227/6229/2012, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Луганської області від 16 липня 2013 року, відмовлено в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до Відділу державної виконавчої служби Сєвєродонецького міського управління юстиції Луганської області, Приватного підприємства «Спеціалізоване підприємство «Юстиція», ОСОБА_5 про визнання результату вищевказаних прилюдних торгів недійсним та про визнання недійсним укладеного договору купівлі-продажу частки спірної квартири. 
Рішенням Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 20 липня 2018 року залишеним без змін постановою Луганського апеляційного суду від 27 грудня 2018 року у справі № 428/3224/18 за позовом ОСОБА_1 , який діяв в інтересах малолітнього ОСОБА_2 , до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позовні вимоги ОСОБА_1 задоволені. ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , визнано таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_2 . 
Орган опіки та піклування Сєвєродонецької міської ради відповідно до наданого 08 квітня 2020 року висновку, заперечував проти визнання права власності за ОСОБА_3 на 1/2 частку спірної квартири, у зв`язку із тим, що він не зареєстрованій в даній квартирі і не є її власником.
Отже, судом встановлено, що до ухвалення рішення Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 28 липня 2011 року у справі № 2-1380/11, ОСОБА_11 та ОСОБА_3 були власниками кожний 1/2 частки спірної квартири. ОСОБА_12 звернулась з позовом, на підставі якого суд із посиланням на ст. 364 ЦК стягнув з ОСОБА_3 на її користь компенсацію вартості 1/2 частки квартири, проте, в рішенні суду не зазначено про визнання права власності на другу 1/2 частку спірної квартири за ОСОБА_3 , хоча набуття останнім такого права після отримання ОСОБА_9 компенсації за частку квартири презюмується в силу вимог ч. 2 ст. 364 ЦК, і з урахуванням закінчення відповідного виконавчого провадження у зв`язку з повним фактичним виконанням цього рішення суду, суд дійшов висновку, що остання має вважатися такою, що отримала відповідну компенсацію.
Доказів на спростування вказаного суду не надано.
Разом з тим, в порядку виконання вищевказаного рішення суду ОСОБА_9 на прилюдних торгах придбала 1/2 частку спірної квартири, належну ОСОБА_3 , та набула право власності на цю частку, отримавши відповідне свідоцтво у нотаріуса. Тобто, ОСОБА_9 сплатила кошти за придбання 1/2 частки спірної квартири, при цьому сплачені нею кошти мали бути спрямовані на її ж користь в рахунок погашення боргу ОСОБА_3 перед нею за компенсацію вартості 1/2 частки квартири.
Ні підставі вимог частини 2 статті 364 ЦК, внаслідок вищевказаних подій ОСОБА_3 та ОСОБА_9 мали б обмінятися своїми частками у праві власності на спірну квартиру та грошима за їх придбання, проте фактично, з урахуванням відсутності в рішенні суду від 28 липня 2011 року вказівки про визнання права власності на 1/2 частку квартири за ОСОБА_3 , ОСОБА_9 зареєструвала за собою право власності на всю спірну квартиру, тобто стала власником всієї квартири за рахунок сплати коштів за 1/2 частку квартири, яка належала ОСОБА_3 , в той час як останній був позбавлений права власності на будь-яку частку квартири всупереч частини 2 статті 364 ЦК та рішенню суду від 28 липня 2011 року у справі № 2-1380/11, не отримавши жодних коштів за свою частку квартири, а ОСОБА_9 сплатила кошти, які мали бути передані їй самій, хоча мала б розуміти, що вона у зв`язку із власним волевиявленням та на підставі ч. 2 ст. 364 ЦК втратила право власності на 1/2 частку квартири, яка належала їй з моменту первісного придбання на підставі договору купівлі-продажу від 22 лютого 2008 року, та одночасно набула право власності на іншу 1/2 частку цієї ж квартири в порядку купівлі на прилюдних торгах. Проте, в порушення ч. 2 ст. 364 ЦК ОСОБА_9 уклала договір дарування всієї спірної квартири на користь позивача.
Щодо строків позовної давності за вимогами по зустрічному позову, про застосування яких заявив у відзиві на зустрічний позов адвокат законного представника первісного позивача, суд першої інстанції виходив з того, що дійсно, про реєстрацію за ОСОБА_9 права власності на всю спірну квартиру ОСОБА_3 міг дізнатися ще у 2012 році, коли він приймав участь у розгляді справи № 1227/4382/2012 в Сєвєродонецькому міському суді Луганської області про визнання його таким, що втратив право користування спірною квартирою.
Разом з тим, у продовж 2012-2013 роках в рамках розгляду справи № 1227/6229/2012 ОСОБА_3 в судах першої та апеляційної інстанцій намагався відновити свої порушені права шляхом визнання результату вищевказаних прилюдних торгів недійсним та шляхом визнання недійсним укладеного договору купівлі-продажу частки спірної квартири, при цьому останній весь час починаючи з дня придбання вказаної квартири проживає в ній, і вказане свідчить про те, що він намагався захистити свої порушені права в судовому порядку та не демонстрував поведінки, яка б свідчила про втрату ним інтересу щодо володіння та користування спірною квартирою.
Також судом першої інстанції враховано, що ОСОБА_3 є особою з інвалідністю 3 групи у зв`язку із отриманням в 2007 році травми голови у вигляді забою головного мозку та переламу тім`яної кістки, немає юридичної освіти, тривалість та характер порушення його прав як власника частки спірної квартири, оскільки фактично, порушення прав ОСОБА_3 як співвласника квартири є триваючим, адже в силу вимог ч. 2 ст. 364 ЦК він набув право власності на 1/2 частку спірної квартири щонайменше з часу закриття виконавчого провадження 15 листопада 2013 року у зв`язку із повним фактичним виконанням рішення суду від 28 липня 2011 року у справі № 2-1380/11, і з урахуванням прецедентної практики ЄСПЛ щодо мети існування строків позовної давності, яка наведена у пункті 3.7. цього рішення, застосування цих строків в даному випадку не забезпечить юридичної визначеності у спірних правовідносинах, а навпаки продовжить ситуацію юридичної невизначеності, коли ОСОБА_3 , маючи право на отримання у власність 1/2 частки квартири в порядку ч. 2 ст. 364 ЦК, не буде визнаватися законним власником цієї частки, що продовжить вкрай несправедливу ситуацію щодо невизнання права ОСОБА_3 на 1/2 частку квартири, при наявності доказів у справі, які є достовірними, і не втратили повноти із плином часу.
Отже, застосування строків позовної давності за даних конкретних обставин буде несправедливим, нерозумним та призведе до продовження грубого порушення прав ОСОБА_3 на єдине наявне у нього житло, у зв`язку із чим судом визнано поважними причини пропуску строків позовної давності ОСОБА_3 за вимогами про визнання права власності на 1/2 частку квартири, і що у цій справі має місце саме той виключний випадок, коли доречним буде застосування принципу «Placuit in omnibus rebus praecipuum esse iustitiae aequitatisque quam stricti iuris rationem», що означає «У всіх юридичних справах правосуддя й справедливість мають перевагу перед строгим розумінням права».
Підсумовуючи вище наведене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного і обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , який діє в інтересах малолітнього ОСОБА_2 та задоволення зустрічного позову ОСОБА_3 , з наведених вище підстав.
Порушень судом норм процесуального права колегією суддів не встановлено.
Доказів які б спростували висновки суду скаржником ОСОБА_1 не надано.
Довід апеляційної скарги про те, що судом не мотивований висновок щодо наявності законних підстав для визнання договору дарування від 03 жовтня 2017 року недійсним за ч.1 ст.203,ч.1 ст.215 ЦК України спростовуються змістом оскаржуваного рішення.
Інші доводи скаржника за своєю суттю є запереченнями проти зустрічних позовних вимог ОСОБА_3 , і зводяться до незгоди з висновками суду стосовно встановленних обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки суду, яким суд надав належну правову оцінку. 
Отже, доводи скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.
У відповідності ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду без змін, оскільки доводи апеляційної скарги правильних висновків суду не спростовують.
Керуючись ст. 367, 374, 375 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 ,який діє в інтересах малолітнього ОСОБА_2 , залишити без задоволення.
Рішення Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 10 червня 2020 року залишити без змін.
Постанова Луганського апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту.
Дата складення повної постанови – 01 березня 2021 року.

Головуючий                                                                                             Ю.П. Лозко

Судді:                 М.В. Назарова

Н.В. Стахова