Постанова                                      
Іменем України                                 
 
02 червня 2021 року
м. Київ
 
справа № 161/2773/20
провадження № 61-958св21
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Синельникова Є. В.,
суддів: Білоконь О. В., Осіяна О. М., Сакари Н. Ю. (суддя-доповідач),                 Шиповича В. В.,
 
учасники справи:
позивач - повне товариство «Ломбард донкредит товариство з обмеженою відповідальністю «Інтер-ріелті» і компанія», 
відповідач - ОСОБА_1 ,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 06 жовтня 2020 року у складі судді Присяжнюк Л. М. та постанову Волинського апеляційного суду від 18 грудня 2020 року у складі колегії суддів: Киці С. І., Бовчалюк З. А., Осіпука В. В.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
1. Описова частина 
Короткий зміст позовних вимог
У лютому 2020 року повне товариство «Ломбард донкредит товариство з обмеженою відповідальністю «Інтер-ріелті» і компанія» звернулось до суду із позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що у період з 24 листопада 2019 року по  20 грудня 2019 року між сторонами було укладено договори фінансового кредиту та застави, відповідно до яких ОСОБА_1 отримала у позику кошти у загальному розмірі 76 456 грн 20 коп. строком на 30 днів, під заклад ювелірних виробів.
Вказувало, що відповідач не виконала свої зобов`язання за договорами, тобто не повернула позику.
Позивач вказував, що позбавлений можливості звернути стягнення на заклад, оскільки ювелірні вироби в ході їх перевірки визнані такими, що не містять дорогоцінних металів, за цим фактом проводиться досудове розслідування, ювелірні вироби вилучені поліцією для дослідження.
Враховуючи вищевикладене з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог позивач просив суд стягнути з відповідача на свою користь 76 456 грн 20 коп. заборгованості за договорами фінансового кредиту та застави.
Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій
Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 06 жовтня 2020 року, залишеним без змін постановою Волинського апеляційного суду від 18 грудня 2020 року, позов повного товариства «Ломбард донкредит товариство з обмеженою відповідальністю «Інтер-ріелті» і компанія» задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь повного товариства «Ломбард донкредит товариство з обмеженою відповідальністю «Інтер-ріелті» і компанія»заборгованість за договорами фінансового кредиту та застави                                 № № ДОН0131005225, ДОН0131005445, ДОН0131005446, ДОН0131005468, ДОН0131005724, ДОН0131005725, ДОН0131005794, ДОН0131005795, ДОН0131005796 у розмірі 76 456 грн 20 коп.
Вирішено питання щодо судових витрат.
 
Судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій мотивовано тим, що у зв`язку із істотним порушенням відповідачем умов договорів фінансового кредиту та застави з останньої на користь позивача підлягає стягненню сума утвореної заборгованості. 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції 
У січні 2021 року до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду надійшла касаційна скарга представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 .
 
Ухвалою Верховного Суду від 15 березня 2021 року відкрито касаційне провадження в указаній справі.
 
Ухвалою колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 24 травня 2021 року справу призначено до розгляду в складі колегії з п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами.
Аргументи учасників справи
Короткий зміст вимог касаційної скарги
У касаційній скарзі представник  ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати судові рішення та направити справу на новий розгляд до місцевого суду.
Підставою касаційного оскарження вказаних судових рішень заявник зазначає порушення судом норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, оскільки суд необґрунтовано відхилив клопотання про призначення почеркознавчої експертизи (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).
Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій необґрунтовано відхилили клопотання про призначення почеркознавчої експертизи підписів на кредитних договорах, укладених від імені ОСОБА_1 з позивачем. Заявник вказує, що результати експертизи мають важливе та вирішальне значення для вирішення даної справи. 
Суди, відмовляючи у задоволенні клопотання про призначення почеркознавчої експертизи, позбавили відповідача можливості надати доказ того, що вона не є належним відповідачем у даній справі і не може відповідати по зобов`язаннях, яких на себе не брала та не укладала відповідних правочинів.
Також вказує, що результати експертизи в даній категорії справ є належним способом доказування.
Апеляційний суд, відмовляючи у задоволенні клопотання про призначення почеркознавчої експертизи, посилався на те, що предметом спору у даній справі не є визнання цих договорів недійсними і таких вимог заявлено не було, проте заявник вважає, що такі посилання є незаконними та суперечать нормам процесуального законодавства. Вказує, що закон не ставить в залежність подання доказів, зокрема, подання клопотання про призначення почеркознавчої експертизи від того чи іншого предмета спору.
Також зазначає, що суд першої інстанції з порушенням вимог норм процесуального права прийняв уточнену позовну заяву, а суд апеляційної інстанції не виправив допущених місцевим судом помилок.
Заявник вказує, що суди попередніх інстанцій не врахували того, що позивач під час розгляду справи у місцевому суді одночасно змінив предмет і підстави позову.
Суди попередніх інстанцій помилково віднесли вказану справу до категорії малозначних.
Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу
У квітні 2021 року до Верховного Суду надійшов відзив на касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 від повного товариства «Ломбард донкредит товариство з обмеженою відповідальністю «Інтер-ріелті» і компанія», у якому вказано, що судові рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
Між позивачем (кредитодавцем, заставодержателем) та відповідачем (позичальником, заставодавцем) укладено наступні договори про надання фінансового кредиту та застави:
1) від 24 листопада 2019 року № ДОН0131005225 на суму 3 457 грн;
2) від 04 грудня 2019 року № ДОН0131005445 на суму 7000 грн;
3) від 04 грудня 2019 року № ДОН0131005446 на суму 2 010 грн;
4) від 05 грудня 2019 року № ДОН0131005468 на суму 18 900 грн;
5) від 17 грудня 20149 року № ДОН0131005724 на суму 4 551 грн 70 коп.;
6) від 17 грудня 2019 року № ДОН0131005725 на суму 9 990 грн;
7) від 20 грудня 2019 року № ДОН0131005794 на суму 13 741 грн 10 коп.;
8) від 20 грудня 2019 року № ДОН0131005795 на суму 6 705 грн 50 коп.;
9) від 20 грудня 2019 року № ДОН0131005796 на суму 10 100 грн.
 
Зі змісту вищенаведених договорів слідує, що їх умови є однотипними та передбачають надання кредиту на строк 30 днів із сплатою 12 відсотків за користування кредитом. Крім того, умови цих договорів передбачають передачу відповідачем у заклад позивачу ювелірних виробів (ланцюжків, браслетів, каблучки, сережок).
 
Як встановлено судом першої інстанції та не заперечується самим відповідачем, станом на день звернення до суду вона не повернула позивачу позику згідно вищенаведених договорів фінансового кредиту та застави.
2. Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Так, частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
 
Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).
 
Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановленні в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково.
Мотиви, з яких виходив Верховний Суд, та застосовані норми права
Звертаючись до касаційного суду із касаційною скаргою, заявник зазначає, серед іншого, що суди попередніх інстанцій відмовили у задоволенні клопотання про призначення почеркознавчої експертизи, що позбавило його можливості довести обставини, на які він посилається.
 
Заявник вказує, що місцевий суд відмовив у задоволенні клопотання про призначення почеркознавчої експертизи у зв`язку із тим, що таке було подано у неналежній формі, тобто заявлено в усній формі.
 
Суд апеляційної інстанції, переглядаючи справу в апеляційному порядку, відмовляючи у задоволенні клопотання про призначення почеркознавчої експертизи, виходив із того, що предметом спору у даній справі не є визнання договорів, які укладено між сторонами, недійсними і таких вимог не заявлялось, а отже і відсутні підстави для призначення експертизи.
 
Разом із тим, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.
 
Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК Українисуд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
 
В апеляційній скарзі заявник просив апеляційний суд призначити почеркознавчу експертизу підписів, здійснених від імені відповідача на кредитних договорах, вказуючи, при цьому, що позов пред`явлено безпідставно.
 
Відповідно до частини третьої статті 367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
 
Згідно частини другої статті 182 ЦПК України заяви, клопотання і заперечення подаються в письмовій або усній формі. У випадках, визначених цим Кодексом, заяви і клопотання подаються тільки в письмовій формі.
 
Разом із тим, місцевий суд помилково відмовив у задоволенні клопотання про призначення почеркознавчої експертизи у зв`язку із тим, що таке було заявлено в усній формі, оскільки ЦПК України не містить норми, яка б встановлювала, що клопотання про призначення експертизи подається виключно у письмовій формі.
У зв`язку з наведеним у апеляційного суду були наявні повноваження розглянути по суті вказане клопотання та вирішити питання про призначення експертизи.
 
Відповідно до статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.
 
Виходячи із характеру спірних правовідносин, у цій справі в першу чергу підлягала встановленню обставина, з урахуванням заперечень                ОСОБА_1 , чи підписувала вона кредитні договори, а без встановлення цих обставин, рішення не може вважатися законним та обґрунтованим.
 
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України.
 
Процесуальний закон містить вимоги до доказів, на підставі яких суд встановлює обставини справи, а саме: докази повинні бути належними (стаття 77 ЦПК), допустимими (стаття 78 ЦПК), достовірними (стаття 79 ЦПК), а у своїй сукупності - достатніми (стаття 80 ЦПК).
 
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
 
Суд апеляційної інстанції, відмовляючи у задоволенні клопотання про призначення почеркознавчої експертизи, виходив із того, що предметом спору у даній справі не є визнання договорів, які укладено між сторонами, недійсними і таких вимог не заявлялось, а отже і відсутні підстави для призначення експертизи.
 
Однак колегія суддів з цим не може погодитись, оскільки до предмету доказування у справах про стягнення заборгованості входять обставини виникнення заборгованості, про стягнення якої просить позивач.
 
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц, провадження № 14-499цс19, зазначила, що у випадку оспорювання самого факту укладення правочину, такий факт може бути спростований не шляхом подання окремого позову про недійсність правочину, а під час вирішення спору про захист права, яке позивач вважає порушеним шляхом викладення відповідного висновку про неукладеність спірних договорів у мотивувальній частині судового рішення. Правочин, який не вчинено (договір, який не укладено) не підлягає визнанню недійсним. Наслідки недійсності правочину також не застосовуються до правочину, який не вчинено.
 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (провадження 14-67цс20) зазначено, що якщо суд розглядає справу про стягнення з боржника коштів, то останній має захищати свої права саме в цьому провадженні, заперечуючи проти позову та доводячи відсутність боргу, зокрема відсутність підстав для його нарахування, бо вирішення цього спору призведе до правової визначеності у правовідносинах сторін зобов`язання.
Наявність відповідного боргу чи його відсутність, як і відсутність підстав для нарахування боргу, є предметом доказування у спорі про стягнення з відповідача коштів незалежно від того, чи подав останній зустрічний позов про визнання відсутності права кредитора. Тому для захисту права відповідача у ситуації, коли кредитор вже звернувся з вказаним позовом про стягнення коштів, не потрібно заявляти зустрічний позов, а останній не може бути задоволений.
Аналогічно після звернення кредитора з позовом про стягнення коштів боржник не може заявляти окремий позов про визнання відсутності права вимоги в кредитора та кореспондуючого обов`язку боржника. Такий окремий позов теж не може бути задоволений, оскільки боржник має себе захищати у судовому процесі про стягнення з нього коштів, заперечуючи проти відповідного позову кредитора.
У разі, якщо кредитор уже ініціював судовий процес, спрямований на захист порушеного, на його думку, права, або такий спір суд уже вирішив, звернення боржника з позовом про визнання відсутності права вимоги у кредитора та кореспондуючого обов`язку боржника не є належним способом захисту.
 
З огляду на викладене, висновок апеляційного суду про те, що підстав для призначення по справі судово-почеркознавчої експертизи немає, є таким, що ґрунтується на припущеннях, оскільки лише експерт може надати відповідь на питання, чи належить підпис позичальника ОСОБА_1 , який вчинений у кредитних договорах саме їй, тобто чи укладала ці договори відповідач, а без встановлення цих обставин, рішення не може вважатися законним та обґрунтованим.
 
Отже, належним доказом у справі, який би підтвердив чи спростував факт підписання саме ОСОБА_1 кредитних договорів, може бути висновок почеркознавчої експертизи.
 
Відповідно до статті 12 ЦПК України суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або не вчинення процесуальної дії, сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом.
 
Європейський суд з прав людини вказав, що принцип рівності сторін - один із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду - передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом (GUREPKA v. UKRAINE (№ 2), № 38789/04, § 23, ЄСПЛ, від 08 квітня 2010 року).
 
Отже, суд зобов`язаний забезпечити (організувати) дійсно змагальний процес, тобто створити особам, які беруть участь у справі, всі умови для реалізації ними своїх процесуальних прав і виконання покладених на них процесуальних обов`язків.
 
Тобто, враховуючи те, що відповідач заперечує факт підписання нею кредитних договорів, суд повинен був для з`ясування необхідних фактичних обставин справи та сприяння реалізації відповідачем своїх процесуальних прав вирішити питання щодо належності підпису у кредитних договорах ОСОБА_1 та після з`ясування вказаних обставин вирішувати питання про доведеність чи недоведенність позовних вимог.
 
Таким чином, судами попередніх інстанцій допущено порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, а суд касаційної інстанції позбавлений процесуальної можливості встановлювати нові обставини, які не були встановлені судами попередніх інстанцій.
 
Разом із тим, доводи касаційної скарги про те, що позивачем було одночасно змінено предмет та підставу позову, не можуть бути прийняті судом, оскільки позивач звертаючись із заявою про уточнення позовних вимог зазначив, що у прохальній частині позовної заяви допущено описку й, відповідно, скориставшись своїм правом змінив лише предмет позову, підстава стягнення заявленої суми заборгованості залишилась незмінною.
 
Також не можуть бути прийняті доводи касаційної скарги про те, що суди попередніх інстанцій помилково віднесли вказану справу до категорії малозначних, оскільки справа є також в силу вимог закону (пункт 1 частини шостої статті 19 ЦПК України), а частиною третьою статті 274 ЦПК України передбачено обставини, які враховуються при вирішенні питання в якому провадженні буде розглядатися справа.
 
Відповідно до частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо: суд не дослідив зібрані у справі докази; або відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів, або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи.
Враховуючи те, що апеляційний суд наділений достатніми процесуальними повноваженнями щодо дослідження доказів та з урахуванням принципу процесуальної економії, Верховний Суд вважає, що справу доцільно направити на новий апеляційний розгляд для усунення вищезазначених порушень.
 
Під час нового розгляду справи суду апеляційної інстанції належить урахувати викладене у цій постанові, надати належну оцінку доводами і запереченням сторін та поданим ними доказам, встановити фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, та ухвалити судове рішення відповідно до встановлених обставин і вимог закону.
 
Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 задовольнити частково.
 
Постанову Волинського апеляційного суду від 18 грудня 2020 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
 
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                                  Є. В. Синельников
 
Судді:                                                                                            О. В. Білоконь
 
                                                                                                        О. М. Осіян
 
                                                                                                        Н. Ю. Сакара
                                                                                                       
                                                                                                        В. В. Шипович