08 квітня 2021 року
м. Київ

Справа № 9901/118/20
Провадження № 11-277заі20

ОКРЕМА ДУМКА 

суддів Великої Палати Верховного Суду Катеринчук Л. Й., Пількова К. М., Рогач Л. І., Ткача І. В. стосовно постанови Великої Палати Верховного Суду від 08 квітня 2021 року, ухваленої за наслідком розгляду апеляційної скарги ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 , позивача) на рішення Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 23 липня 2020 року у справі № 9901/118/20 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Вищої ради правосуддя (далі - ВРП, відповідач) про визнання бездіяльності протиправною, визнання протиправним і нечинним рішення ВРП про внесення змін до її Регламенту.
 
Відповідно до частини третьої статті 34 Кодексу адміністративного судочинства України, суддя, не згодний із судовим рішенням за наслідками розгляду адміністративної справи, може письмово викласти свою окрему думку, про наявність якої повідомляються особи, які беруть участь у справі, без оголошення її змісту в судовому засіданні. 
Короткий виклад позовних вимог та обставин справи
1.        Утравні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду як суду першої інстанції з позовом до ВРП, у якому просив визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо нерозгляду його клопотання від 04 квітня 2020 року про відеотрансляцію засідання ВРП 09 квітня 2020 року при розгляді питання про відставку судді ОСОБА_2 а також визнати частково протиправним і нечинним рішення ВРП від 11 листопада 2019 року № 2912/0/15-19 про внесення змін до пункту 6.1 глави 6 розділу ІІ Регламенту ВРП. 
2.        Рішенням ВРП від 11 листопада 2019 року було доповнено пункт 6.1. глави 6 розділу ІІ Регламенту абзацом другим, за змістом якого відеотрансляція засідань Ради може відбуватися лише за наявності клопотань (згоди) всіх сторін (осіб, щодо яких розглядається питання порядку денного), за результатами розгляду яких Рада ухвалює відповідне рішення.
3.        09 квітня 2020 року відбулось засідання ВРП з розгляду заяви про відставку судді ОСОБА_2 без здійснення відеофіксації, а відповіддю на звернення позивача 04 квітня 2020 року про здійснення відеотрансляції цього засідання Секретаріат ВРП 29 квітня 2020 року відмовив йому у задоволенні заяви з посиланням на те, що чинне законодавство України не передбачає обов`язку ВРП, її Дисциплінарних палат здійснювати відеотрансляцію.
4.        Вважаючи, що ВРП протиправно не вжила заходів щодо призначення відеотрансляції засідання від 09 квітня 2020 року щодо розгляду питання про відставку судді ОСОБА_2 , ОСОБА_1 оскаржив бездіяльність відповідача та внесені зміни до Регламенту ВРП до суду. 
5.        Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду рішенням від 23 липня 2020 року відмовив у задоволенні позову.
6.        Постановою Великої Палати Верховного Суду 08 квітня 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а рішення Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 23 липня 2020 року- без змін.
7.        Суть окремої думки суддів Великої Палати Верховного Суду
Не погоджуючись з висновками постанови Великої Палати Верховного Суду від 08 квітня 2021 року, вважаємо за необхідне звернути увагу на таке:
7.1.      Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Частиною першою статті 131 Конституції України передбачено, що в Україні діє ВРП, яка здійснює повноваження, визначені пунктами 1-9 частини першої цієї статті Конституції та статтею 3 Закону № 1798-VIII. Частиною першою статті 1 Закону № 1798-VIII визначено правовий статус ВРП як колегіального органу державної влади та суддівського врядування, який формується на умовах виборності її членів та є незалежним у своїй діяльності, затверджує Регламент ВРП, положення якого регулюють процедурні питання здійснення нею повноважень (частина друга статті 2 Закону № 1798-VIII). Отже, повноваження ВРП визначаються виключно законом, а Регламентом регулюються процедурні питання здійснення ВРП наданих їй законодавцем повноважень. Відтак, норми Регламенту ВРП не можуть звужувати обсягу прав та повноважень ВРП як колегіального органу.
7.2.      Частинами першою, сьомою, восьмою статті 30 Закону України «Про Вищу раду правосуддя» у редакції, яка діє на даний час, передбачено загальне правило, що засідання ВРП та Дисциплінарних палат проводяться відкрито. Закрите засідання проводиться у виняткових випадках за наявності підстав, визначених цим Законом. На засіданнях ВРП, Дисциплінарних палат ведуться протоколи та здійснюється повне фіксування засідання технічними засобами. Особи, які бажають бути присутніми на засіданнях, допускаються до зали до початку засідання за наявності вільних місць. Особи, присутні в залі засідання, мають право робити письмові записи, можуть використовувати портативні аудіотехнічні засоби. Проведення в залі засідання фотозйомки, відео-, звукозапису із застосуванням стаціонарної апаратури допускається за згодою головуючого, якщо інше не передбачено законом. 
Частину восьму статті 30 цього Закону із внесенням змін Законом України від 07 червня 2018 року № 2447-VІІІ було розширено щодо права осіб, присутніх у залі засідання, за власним волевиявленням використовувати портативні аудіотехнічні засоби, у той час як згідно із попередньою редакцією Закону № 1798-VIII такі дії допускалися за згодою головуючого.
Отже, питання про те, у якій процедурі має здійснюватися конкретне засідання ВРП чи її Дисциплінарних палат має вирішуватися членами ВРП, які приймають участь у такому засіданні, перед початком проведення засідання. Такі повноваження не могли делегуватися Секретаріату ВРП. Метою внесення змін до Закону № 1798-VIII із прийняттям Закону№ 2447-VІІІ було розширення публічності та можливостей доступу громадського суспільства (осіб) до інформації під час проведення засідань ВРП та її Дисциплінарних палат. Водночас, внесення змін до Регламенту відповідача шляхом обмеження права ВРП щодо здійснення відеофіксації засідань ВРП виключно за наявності згоди (клопотання) всіх сторін (осіб, щодо яких розглядається питання порядку денного), не відповідало меті законодавця, а навпаки, всупереч його волевиявленню, звужувало повноваження державного органу, ставлячи їх у залежність від волевиявлення сторін, які вочевидь не будуть зацікавлені у здійсненні відеофіксації засідання ВРП, на якому розглядатимуться питання про притягнення їх до дисциплінарної відповідальності або інші питання, пов`язані з негативними явищами в судовій системі. 
7.3.      З огляду на зазначене, внесені зміни до пункту 6.1 глави 6 «Протоколи засідання. Фіксування засідання технічними засобами» Розділу ІІ. Особливої частини Регламенту ВРП, які оспорюються позивачем, не відповідають приписам статті 30 Закону № 1798-VIII та всупереч статті 19 Конституції України обмежують повноваження державного органу у незаконний спосіб шляхом прийняття локального нормативного акта, який звужує застосування норми права, визначеної законодавцем, а тому підлягають визнанню нечинними, а зокрема, є нечинною частина друга пункту 6.1 глави 6 Регламенту відповідача такого змісту: «Відеотрансляція засідань Ради може відбуватися лише за наявності клопотань (згоди) всіх сторін (осіб, щодо яких розглядається питання порядку денного), за результатами розгляду яких Рада ухвалює відповідне рішень».
7.4.      Позивач аргументував, що в час дії карантину з метою запобігання поширенню гострої респіраторної хвороби СОVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-COV-2, на виконання постанови Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу СОVID-19» (зі змінами) у ВРП обмежено доступ до приміщень ВРП відвідувачів, а тому здійснення відеотрансляції засідання ВРП, щодо якого у нього, як у громадського активіста, який систематично моніторить діяльність цього державного органу з метою висвітлення перед суспільством його роботи, було єдиним способом доступу до інформації про діяльність цього органу і таке обмеження його в доступі на отримання інформації про засідання щодо судді, неправомірні дії якого оскаржувалися до ВРП особисто ОСОБА_1 , було непропорційним обмеженням його в доступі до інформації та порушенням статті 5 Закону України «Про інформацію». У відзиві на позовну заяву та у листі-відмові у здійсненні відеотрансляції 29 квітня 2020 року Секретаріат ВРП не заперечував обмежень в доступі відвідувачів до приміщення ВРП. Отже, сторони фактично визнали, що на період бездіяльності відповідача щодо здійснення відеотрансляції засідання ВРП 09 квітня 2020 року існувало обмеження в доступі до приміщення ВРП, що зобов`язувало відповідача вжити інших заходів для забезпечення позивачу доступу до інформації про хід засідання ВРП, зокрема способом про який він подав заяву - шляхом здійснення його відеотрансляції, що було звичною практикою у діяльності ВРП за період 2017-2020 років. 
7.5.      Позивач просив здійснити відеотрансляцію засідання ВРП 09 квітня 2020 року, предметом розгляду на якому була заява судді ОСОБА_2 про його відставку. Розгляд такої заяви не пов`язаний з поширенням інформації, яка може зашкодити авторитету правосуддя, оскільки це звичайна процедура виходу у відставку осіб, які мають понад 20 років судового стажу. 
7.6.      Відтак, посилання судів першої таапеляційної інстанцій на обґрунтованість відмови ВРП у здійсненні відеотрансляції як такої, що могла зашкодити авторитету судової влади з обґрунтуванням цього відповідними висновками Комітету Міністрів Ради Європи, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод згідно з пунктами 44-50 мотивувальної частини постанови Великої Палати Верховного Суду від 08 квітня 2021 року, є такими, що не відповідають фактичним обставинам даної справи, оскільки предметом розгляду в засіданні ВРП було не дисциплінарне провадження щодо судді, який повинен у майбутньому здійснювати правосуддя, і встановлення негативних обставин у його професійній діяльності в цілому може завдавати шкоди авторитету правосуддя, а розгляд заяви судді про відставку та припинення таким чином виконання обов`язків зі здійснення правосуддя, що жодним чином не впливатиме на авторитет судової влади в майбутньому.
7.7.      Чинна практика застосування статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод свідчить про те, що право на одержання інформації є складовою частиною права на свободу вираження поглядів. Обмеження такого права може здійснюватися з підстав встановлених законом, що є необхідними в демократичному суспільстві, зокрема для захисту репутації чи прав інших осіб, для запобіганню розголошенню конфіденційної інформації або для підтримання авторитету і безсторонності суду. Зазначені положення кореспондуються зі статтею 34 Конституції України та статтею 5 Закону України «Про інформацію», статтею 6 Закону України «Про доступ до публічної інформації». Отже, обмеження на здійснення відеотрансляції засідання ВРП 09 квітня 2020 року про звільнення у відставку судді ОСОБА_2 необхідно дослідити із застосуванням трьохскладового тесту, рекомендованого ЄСПЛ при дослідженні порушення статті 10 Конвенції:
а). Чи передбачено національним законодавством можливість обмеження доступу до отримання публічної інформації ? Так, такі обмеження передбачено статтею 34 Конституції України та статтею 5 Закону України «Про інформацію», статтею 6 Закону України «Про доступ до публічної інформації»;
б). Чи є такі обмеження, виходячи з обставин даної справи, необхідними в демократичному суспільстві, чи розголошення такої інформації може завдати шкоди охоронюваним державою інтересам ? Ні, оскільки здійснення відеотрансляції засідання ВРП щодо розгляду заяви судді про його відставку не має жодного негативного наслідку для авторитету правосуддя як на момент розгляду заяви, так у майбутньому, оскільки предметом розгляду не є обставини дисциплінарного провадження щодо судді, а його власна заява про надання відставки, в майбутньому повноваження цього судді припиняються. Також під час розгляду такого звернення судді не відбувається розкриття його особистих даних поза межами його статусу як публічної особи.
в). Чи було пропорційним таке обмеження у можливості здійснення відеотрансляції для отримання інформації громадським активістом, який здійснює постійний моніторинг діяльності ВРП для надання громадськості об`єктивної інформації про роботу цього державного органу ? Чи переважає шкода від отримання такої інформації суспільний інтерес в її отриманні ? Ні, оскільки судами встановлено, що на час пандемії коронавірусу адміністрацією ВРП було обмежено доступ відвідувачів до приміщення ВРП і можливість спостереження засідання ВРП у режимі відеотрансляції фактично була єдиним способом отримання невідкладної інформації як про саме засідання, так і про прийняте ВРП рішення щодо відставки судді. Жодної можливої шкоди від отримання такої інформації громадським активістом ОСОБА_1 судами не встановлено, в той час як суди не заперечують наявності посиленого публічного інтересу суспільства до роботи судової системи та ВРП як органу суддівського представництва.
 
З огляду на зазначене, апеляційну скаргу ОСОБА_1 необхідно було задовольнити, рішення Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 23 липня 2020 року у справі № 9901/118/20 скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов ОСОБА_1 задовольнити частково. Визнати протиправним та нечинним рішення ВРП від 11 листопада 2019 року № 2912/0/15-19 в частині доповнення пункту 6.1 глави 6. Протоколи засідання. Фіксування засідання технічними засобами Розділу II. Особливої частини Регламенту ВРП, затвердженого рішенням ВРП від 24 січня 2017 року № 52/0/15-17РП, абзацом другим такого змісту: "Відеотрансляція засідань Ради може відбуватися лише за наявності клопотань (згоди) всіх сторін (осіб, щодо яких розглядається питання порядку денного), за результатами розгляду яких Рада ухвалює відповідне рішення". Визнати протиправними дії ВРП щодо відмови у задоволенні клопотання  ОСОБА_1  від 04 квітня 2020 року про здійснення відеотрансляції засідання ВРП від 09 квітня 2020 року з розгляду питання про відставку судді ОСОБА_2 .
 
Судді Великої Палати 
Верховного Суду                                                                     Л. Й. Катеринчук
 
К. М. Пільков
 
Л. І. Рогач
 
І. В. Ткач