ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/4999/21 Справа № 205/4114/20 	  	Суддя у 1-й інстанції - Мовчан Д. В. Суддя у 2-й інстанції - Свистунова О. В.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 червня 2021 року                                                                м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:
головуючого судді – Свистунової О.В.,
суддів – Красвітної Т.П., Єлізаренко І.А.,
розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи в письмовому провадженні у місті Дніпрі
апеляційні скарги  Приватного підприємства “Євротехгаз” 
на заочне рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 20 січня 2021 року 
по цивільній справі за позовом Приватного підприємства “Євротехгаз” до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди, –

В С Т А Н О В И Л А:

У червні 2020 року позивач звернувся до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди.
       Позовна заява мотивована тим, що 29.07.2010 року на підставі заяви від 28.07.2010 року наказом № 29/07-к був прийнятий на посаду водія автотранспортного засобу до Приватного підприємства «Євротехгаз» ОСОБА_1 . 
       23.03.2017 року із відповідачем був підписаний договір про повну матеріальну відповідальність. 
       07.07.2017 року з вини ОСОБА_1 , який на той час виконував свої трудові обов`язки в Приватному підприємстві «Євротехгаз» внаслідок дорожньо-транспортної пригоди була заподіяна матеріальна та моральна шкода власнику автомобіля «HYUNDAI ACCENT», д/н НОМЕР_1 ОСОБА_2 та членам його сім`ї, що перебували в автомобілі - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 .
       Позивач вказав, що 28.04.2020 року Дніпровським апеляційним судом була ухвалена постанова про стягнення з Приватного підприємства «Євротехгаз» 101 362 (сто одна тисяча триста шістдесят дві) грн. 15 коп. в якості компенсації потерпілим матеріальної і моральної шкоди. 
       Позивач зазначив, що виконав рішення суду в повному обсязі. Крім того, позивачем було сплачено 13 564 (тринадцять тисяч п`ятсот шістдесят чотири) грн. 80 коп. за проведення судової експертизи. 
       18.07.2018 року ОСОБА_1 звільнився з підприємства за власним бажанням. Таким чином, утримати з відповідача завдану шкоду шляхом відрахування частини заробітної плати не можливо.
       У зв`язку з вищевикладеним, позивач змушений звернутися до суду та просив суд стягнути з ОСОБА_1 на користь Приватного підприємства «Євротехгаз» матеріальну шкоду завдану працівником у розмірі 114 926 (сто чотирнадцять тисяч дев`ятсот двадцять шість) грн. 95 коп. та судові витрати по справі.

       Заочним рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 20 січня 2021 року відмовлено у задоволенні позовних вимог.

В апеляційній скарзі позивач, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати заочне рішення та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.
Апеляційна скарга мотивована тим, що суд неповно з`ясував усі фактичні обставини справи та не дослідив і не надав належної оцінки наявним у матеріалах справи доказам.

Відповідно до частини тринадцятої статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Згідно частини першої статті 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Сторони по справі повідомлені належним чином, що підтверджується наявними в матеріалах справи рекомендованих повідомлень про вручення поштового відправлення.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положенням частини другої статті 374 ЦПК України підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частини першої статті 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд переглядає справу за наявними і ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційних скарг та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції установлено, що наказом № 29/07-К від 29.07.2010 року ОСОБА_1 було прийнято до Приватного підприємства «Євротехгаз» на посаду водія автотранспортних засобів (вантажного автомобіля) з 29.07.2010 року з окладом, згідно штатного розпису (а.с.14).

       Між Приватним підприємством «Євротехгаз» та ОСОБА_1 23.03.2017 року був укладений Договір № 10/05-3 про повну матеріальну відповідальність (а.с.16).

       Постановою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 08.11.2017 року ОСОБА_1 визнано винуватим у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, із закриттям провадження по справі на підставі ст. 38 КУпАП. Разом із цим, вказаною постановою встановлено, що 07.07.2017 року о 05 год. 35 хв. на 83 км автодороги Дніпро – Кривий Ріг водій ОСОБА_1 , керуючи автомобілем марки «КАМАЗ 5320», р/н НОМЕР_2 , перед початком зміни напрямку руху виїхав на смугу зустрічного руху, але не переконався в безпеці та скоїв зіткнення з автомобілем марки «HYUNDAI ACCENT», д/н НОМЕР_1 , під керуванням водія ОСОБА_2 внаслідок дорожньо – транспортної пригоди автомобілям спричинені механічні пошкодження, чим завдано матеріальної шкоди.
       Згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу, автомобіль марки «КАМАЗ 5320», р/н НОМЕР_2 , належить позивачу, а вищевказана подія відбулася під час виконання ОСОБА_1 своїх трудових обов`язків в Приватному підприємству «Євротехгаз».
       Згідно платіжного доручення № 3193 від 01.07.2019 року Приватне підприємство «Євротехгаз» здійснило платіж на адресу Дніпропетровського науково-дослідного інституту судових експертиз у розмірі 13 564 (тринадцять тисяч п`ятсот шістдесят чотири) грн. 80 коп. із призначенням платежу: «за проведення судової авто товарознавчої експертизи згідно рахунку № 413 від 11.06.2019 року » (а.с.17).
       Згідно платіжного доручення № 3865 від 20.05.2020 року Приватне підприємство «Євротехгаз» здійснило платіж на картку ОСОБА_3 у розмірі 13 715 (тринадцять тисяч сімсот п`ятнадцять) грн. 67 коп. із призначенням платежу: «відшкодування матеріальної та моральної шкоди згідно постанови суду від 28.04.2020 року по справі № 171/520/18 » (а.с.18).
       Згідно платіжного доручення № 3865 від 20.05.2020 року Приватне підприємство «Євротехгаз» здійснило платіж на картку ОСОБА_2 у розмірі 87 646 (вісімдесят сім тисяч шістсот сорок шість) грн. 48 коп. із призначенням платежу: «відшкодування матеріальної та моральної шкоди згідно постанови суду від 28.04.2020 року по справі № 171/520/18 » (а.с.19).
       Наказом № 31/07-К від 31.07.2018 року ОСОБА_1 було звільнено з Приватного підприємства «Євротехгаз» з посади водія автотранспортних засобів (вантажного автомобіля) з 31.07.2018 року на підставі ст.38 КЗоТ (розірвання безстрокового трудового договору по ініціативі робітника) (а.с.21).
       Колегія суддів не приймає доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції неправильно зазначив категорію працівника та неправильно застосував норми законодавства, зважаючи на наступне.
       Відповідно до пункту 1 статті 134 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадку, коли між працівником і підприємством, установою, організацією відповідно до статті 135-1 цього Кодексу укладено письмовий договір про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей, переданих йому для зберігання або для інших цілей.
       Стаття 135-1 КЗпП України встановлює, що письмові договори про повну матеріальну відповідальність може бути укладено підприємством, установою, організацією з працівниками, які займають посади або виконують роботи, безпосередньо зв`язані із зберіганням, обробкою, продажем (відпуском), перевезенням або застосуванням у процесі виробництва переданих їм цінностей. Перелік таких посад і робіт затверджено постановою Державного комітету Ради Міністрів СРСР по праці і соціальних питаннях, Секретаріату Всесоюзної Центральної Ради Професійних Спілок від 28 грудня 1977 року № 447/24 (далі – Перелік посад і робіт).
       Пленум Верховного Суду України в пункті 8 постанови «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками» від 29 грудня 1992 року № 14 роз`яснив, що розглядаючи справи про матеріальну відповідальність на підставі письмового договору, укладеного працівником з підприємством, установою, організацією, про взяття на себе повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей (недостача, зіпсуття), переданих йому для зберігання або інших цілей (пункт 1 статті 134 КЗпП України), суд зобов`язаний перевірити, чи належить відповідач до категорії працівників, з якими згідно зі статтею 135-1 КЗпП України може бути укладено такий договір, та чи був він укладений. За відсутності цих умов на працівника за заподіяну ним шкоду може бути покладено лише обмежену матеріальну відповідальність, якщо згідно з чинним законодавством працівник з інших підстав не несе матеріальної відповідальності у повному розмірі шкоди.
       Така правова позиція узгоджується із висновком викладеним у постанові ВС від 31 березня 2021 року у справі № 552/2002/18.

       Відповідно до положень статті 133 КЗпП України у відповідності з законодавством обмежену матеріальну відповідальність несуть працівники - за зіпсуття або знищення через недбалість матеріалів, напівфабрикатів, виробів (продукції), в тому числі при їх виготовленні, - у розмірі заподіяної з їх вини шкоди, але не більше свого середнього місячного заробітку. В такому ж розмірі працівники несуть матеріальну відповідальність за зіпсуття або знищення через недбалість інструментів, вимірювальних приладів, спеціального одягу та інших предметів, виданих підприємством, установою, організацією працівникові в користування.
       Постановою Державного комітету Ради Міністрів СРСР по праці і соціальних питаннях, Секретаріату Всесоюзної Центральної Ради Професійних Спілок від 28 грудня 1977 року № 447/24 затверджено Перелік посад і робіт, що виконуються працівниками, з якими підприємством, установою, організацією можуть укладатися письмові договори про повну матеріальну відповідальність за незабезпечення збереження цінностей, переданих їм для зберігання, обробки, продажу (відпуску) перевезення або застосування в процесі виробництва (далі - Перелік).
       Договори про повну матеріальну відповідальність з працівниками, чиї посади (виконувана робота) в Переліку посад і робіт, які заміщаються або виконуються робітниками, з якими підприємством, установою, організацією можуть укладатися письмові договори про повну матеріальну відповідальність за незабезпечення збереження цінностей, які були передані їм для збереження, обробки, продажу (відпуску), перевезення або застосування в процесі виробництва не зазначені, юридичної сили не мають і не можуть бути підставою для покладання матеріальної відповідальності у повному розмірі заподіяної з їх вини шкоди.
       Зазначений правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 25 квітня 2012 року у справі № 6-16цс12.
       Так, відповідно до Переліку посад і робіт посада водія не належить до посад, з якими згідно з статтею 135-1 КЗпП України може бути укладений такий договір.
       Така правова позиція узгоджується із висновком викладеним у постанові ВС від 20 червня 2018 року у справі № 523/4413/1-ц.
       Таким чином ОСОБА_1 не належить до категорії працівників, з якими згідно статті 135-1 КЗпП України може бути укладений договір про повну матеріальну відповідальність, а тому посилання апелянта про покладення на відповідача такої відповідальності є помилковими.
       За таких обставин на працівника за заподіяну ним шкоду може бути покладено лише обмежену матеріальну відповідальність, якщо згідно з чинним законодавством працівник з інших підстав не несе матеріальної відповідальності у повному розмірі шкоди.
       Обов`язок доведення наявності умов для покладення матеріальної відповідальності на працівника лежить на роботодавцеві (стаття 138 КЗпП України).
       Згідно із Загальними положеннями Довідника кваліфікаційних характеристик професій працівників, які містяться у Випуску 1 «Професії працівників, що є загальними для всіх видів економічної діяльності», затвердженому наказом Мінпраці від 29 грудня 2004 р. № 336, конкретний перелік посадових (робочих) обов`язків визначається посадовими (робочими) інструкціями працівників всіх категорій, які розробляють і затверджують на основі типової кваліфікаційної характеристики роботодавці, ураховуючи конкретні завдання та обов`язки, функції, права, відповідальність працівників цих груп та особливості штатного розпису підприємства, установи, організації. Таким чином, зміст трудової функції працівника визначається розділом «Завдання та обов`язки» посадової (робочої) інструкції. 

       Аналізуючи наведене, посада водія не включена до Переліку посад і робіт, які заміщаються або виконуються робітниками, з якими підприємством, установою, організацією можуть укладатися письмові договори про повну матеріальну відповідальність.

В той час, якщо водію в установленому порядку (відповідно до робочої інструкції, наказу, розпорядження) передбачається розширення зони обслуговування або збільшення обсягу робіт видами робіт, пов`язаними зі збереженням, обробкою, продажем (відпуском), перевезенням або застосуванням у процесі виробництва довірених працівникам цінностей, то з ним може бути укладений договір, відповідно до якого працівник несе матеріальну відповідальність.
Проте, апелянтом не було надано ні суду першої, ні апеляційної інстанції належних та допустимих доказів у розумінні ст.ст. 77, 78 ЦПК України, які б передбачали розширення зони обслуговування або збільшення обсягу робіт видами робіт, пов`язаними зі збереженням, обробкою, продажем (відпуском), перевезенням або застосуванням у процесі виробництва довірених працівникам цінностей.

       Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
       Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).
       Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).
       Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).
       Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
       Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
       У частинах першій та другій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Зважаючи на викладене, колегія суддів приходить до висновку, що відповідач не може нести матеріальну відповідальність у повному розмірі за завдання шкоди за договором про повну матеріальну відповідальність, як це передбачено пунктом 1 частини першої
статті 134 КЗпП України. 

Посилання апелянта в апеляційній скарзі на те, що рішення ухвалено з неповним з`ясуванням судом обставин справи, не можуть бути прийняті до уваги колегією суддів, оскільки не спростовують висновки суду та встановлені ним обставини, яким суд першої інстанції дав належну правову оцінку, а зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці та особистого тлумачення апелянтом норм права.

        Висновки суду першої інстанції відповідають обставинам справи, які встановлені відповідно до вимог процесуального закону, а також узгоджуються з нормами матеріального права, які судом правильно застосовані.
        Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, на законність судового рішення не впливають.

       Згідно з пунктом 3 частини четвертої статті 265 ЦПК України у мотивувальній частині рішення зазначаються мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику.
       Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні (частини перша, друга та п`ята статті 263 ЦПК України).
       Консультативна рада європейських суддів у Висновку № 11 (2008) до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень зазначила, що «якість судового рішення залежить головним чином від якості його вмотивування. Виклад підстав прийняття рішення не лише полегшує розуміння та сприяє визнанню сторонами суті рішення, але, насамперед, є гарантією проти свавілля. По-перше, це зобов`язує суддю дати відповідь на аргументи сторін та вказати на доводи, що лежать в основі рішення й забезпечують його правосудність; по-друге, це дає можливість суспільству зрозуміти, яким чином функціонує судова система» (пункти 34-35).
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржені судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення. 

           Згідно з статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи викладене та конкретні обставини справи, судове рішення відповідає вимогам норм матеріального і процесуального права і тому, колегія апеляційного суду вважає, що правових підстав для його скасування немає, а тому доводи апеляційної скарги підлягають залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишенню без змін.
        Судові витрати понесені сторонами в зв`язку з переглядом судового рішення розподілу не підлягають, оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення.
        Керуючись ст. 259,268,374,375,381,382,383,384 ЦПК України, колегія суддів, –
П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Приватного підприємства “Євротехгаз” – залишити без задоволення.
Заочне рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 20 січня 2021 року – залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках передбачених пунктом 2 частиною третьою статті 389 ЦПК України.

Повний текст судового рішення складено 03 червня 2021 року.

Головуючий О.В. Свистунова

Судді: Т.П. Красвітна

І.А. Єлізаренко