Справа № 344/17277/20 
Провадження № 22-ц/4808/965/21 
Головуючий у 1 інстанції Домбровська Г. В. 
Суддя-доповідач Мелінишин Г.П.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 червня 2021 року м. Івано-Франківськ
Івано-Франківський апеляційний суд у складі колегії суддів:
               головуючої (суддя-доповідач)                Мелінишин Г.П.
               суддів:                                        Пнівчук О.В., Томин О.О.,
               за участю секретаря                        Мельник О.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Івано-Франківського міського суду в складі судді Домбровської Г.В., ухвалене 21 квітня 2021 року в місті Івано-Франківську, повний текст якого виготовлено 27 квітня 2021 року, у справі за позовомОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики,
в с т а н о в и в:
У грудні 2020 року ОСОБА_2 звернувся в суд із позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики.
Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 20 травня 2014 року між сторонами укладено договір позики, згідно якого відповідач отримав кошти у сумі 80 000,00 доларів США строком до 25 грудня 2015 року. Останній своє зобов`язання належним чином не виконав та в обумовлений строк не повернув кошти в повному обсязі. Посилаючись на вказані обставини, часткове погашення боргу в сумі 12 000,00 доларів США, позивач просив стягнути з ОСОБА_1 заборгованість за договором позики у сумі 68 000,00 доларів США та на підставі статті 625 ЦК України три проценти річних від простроченої суми в розмірі 10077,00 доларів США. А всього 78 077,00 доларів США, що в еквіваленті до національної валюти за офіційним курсом НБУ станом на 02 грудня 2020 року складає 2 229 746,39 грн.
Рішенням Івано-Франківського міського суду від 21 квітня 2021 року позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованість за договором позики в сумі 68 000,00 доларів США, що в еквіваленті до національної валюти за офіційним курсом НБУ станом на 21 квітня 2021 року складає 1 904 652,80 грн, та три проценти річних у сумі 10 077,00 доларів США, що в еквіваленті до національної валюти за офіційним курсом НБУ станом на 21 квітня 2021 року складає 282 252,74 грн, а всього 78 077,00 доларів США, що в еквіваленті до національної валюти за офіційним курсом НБУ станом на 21 квітня 2021 року складає 2 186 905,54 грн.
Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2 суд першої інстанції виходив з того, що між сторонами виникли правовідносини з договору позики, доказів на спростування якого відповідачем не надано. Оскільки станом на час звернення до суду позичальником погашено лише 12 000,00 доларів США, то з нього підлягає стягненню решта боргу у сумі 68 000,00 доларів США, а також три проценти річних за період з 25 грудня 2015 року по 02 грудня 2020 року у сумі 10 077,00 доларів США. При цьому суд вважав, що у зв`язку із поверненням у січні 2018 року частини позики відбулось переривання строку позовної давності, а тому заява представника відповідача про застосування наслідків спливу позовної давності не заслуговує на увагу.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилаючись на невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просить рішення скасувати. Ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.
Апеляційна скарга мотивована тим, що текст розписки не містить посилання на момент передання грошових коштів, що є обов`язковою умовою для визнання договору укладеним. Аналогічно незрозумілим є і порядок повернення коштів. Оскільки момент передання грошей не встановлено, то договір позики вважається таким, що не укладений і юридичні наслідки за ним не настають. Однак даних обставин місцевий суд не врахував та не прийняв до уваги висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду України від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15, Верховного Суду від 10 грудня 2018 року у справі № 319/1669/16, від 08 липня 2019 року у справі №524/4946/16, від 12 вересня 2019 року у справі №604/1038/16 та від 04 березня 2020 року у справі №632/2209/16. Відтак безпідставно стягнув з нього заборгованість за договором позики. 
Помилковим вважає і твердження суду про те, що звертаючись з позовом ОСОБА_2 не пропустив строк позовної давності. У наданій суду копії розписки про отримання в рахунок погашення боргу баштового крана вартістю 12 000,00 доларів США дата написання такої відсутня, немає в її тексті будь-яких посилань на «січень 2018 року». Написання цієї розписки «у січні 2018 року» підтверджується тільки поясненнями представника позивача, що є порушенням приписів статей 76-79 ЦПК України.
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 зазначає, що рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, з повним та об`єктивним дослідженням усіх доводів сторін, поданих доказів, що мають значення для справи. 
У засіданні апеляційного суду представник ОСОБА_1 – адвокат Легін В.Б. доводи скарги підтримав з наведених у ній мотивів.
Представник ОСОБА_2 – адвокат Басараб Н.С. доводів скарги не визнав посилаючись на обґрунтованість висновків суду. 
Згідно зі статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами, перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Заслухавши суддю - доповідача, пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення місцевого суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд дійшов висновку, що скарга підлягає до часткового задоволення з таких підстав.
Матеріалами справи підтверджується, що згідно розписки від 20 травня 2014 року ОСОБА_1 винен позивачу кошти у сумі 80 000,00 доларів США та зобов`язується їх повернути протягом 2015 року по 25 грудня 2015 року (а.с.51).
За змістом копії розписки за підписом останнього він в рахунок погашення боргу отримав від відповідача баштовий кран КБ -308, як еквівалент 12 000,00 доларів США (а.с.6). 
Звертаючись до суду із вказаним позовом ОСОБА_2 покликався на те, що взяті на себе зобов`язання з повернення отриманих за договором позики коштів ОСОБА_1 в повному обсязі не виконав. 
Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Положеннями частини першої статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить обов`язок повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.
Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Статтею 202 ЦК України передбачено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).
За статтею 208 ЦК України у письмовій формі належить вчиняти, зокрема, правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу; інші правочини, щодо яких законом встановлена письмова форма.
Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.
Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику.
Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки. Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів.
Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина перша стаття 1049 ЦК України).
Таким чином, за своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.
Отже, розписка, як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів.
Вказаний правовий висновок про застосування положень статей 1046, 1047 ЦК України міститься у постановах Верховного Суду України: від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63 цс 13; від 02 липня 2014 року у справі № 6-79 цс 14.
Аналогічні за змістом правові висновки містяться у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465 цс 18).
У частині четвертій статті 263 ЦПК України передбачено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
За приписами частини третьої статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частини перша та друга статті 77 ЦПК України).
Відповідно до частини другої статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Згідно зі статтею 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Частиною першою статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Відповідно до статті 177 ЦПК України позивач зобов`язаний додати до позовної заяви всі наявні в нього докази, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги.
Тобто, позивач, як сторона по справі, зобов`язаний довести ті обставини на які він посилається як на правову підставу своїх вимог.
Як вбачається з оригіналу розписки від 20 травня 2014 рокуОСОБА_1 винен  ОСОБА_2 80 000,00 доларів США, зобов`язується їх віддати на протязі 2015 року, станом по 25 грудня 2015 року. При цьому, зміст розписки не містить умови отримання позичальником в борг коштів та дати їх отримання.
Відтак, жодних належних та допустимих доказів та підтвердження факту передачі коштів  ОСОБА_1 , які він вимагає повернути, позивач суду не надав.Разом з тим наявність у наданій позивачем розписці зобов`язань повернути борг у грошовій сумі не може свідчити про те, що між сторонами було укладено договір позики та те, що позивачем було передано відповідачу грошові кошти, оскільки даний борг міг виникнути на підставі інших правовідносин. 
Саме на зазначену обставину і посилався представник апелянта, вказуючи про виникнення між сторонами спірних правовідносин з приводу ведення бізнесу одночасно заперечуючи щодо наявності позикових зобов`язань, що є предметом розгляду в даній справі.
За таких обставин апеляційний суд вважає, що позивачем не доведено існування між сторонами відносин за договором позики, а отже, виникнення у відповідача боргового зобов`язання.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 у справі № 367/6105/16-ц (провадження № 14-381цс18) зроблено висновок, що сплив позовної давності, про застосування якої було заявлено стороною у справі, є самостійною підставою для відмови в позові. Для правильного застосування частини першої статті 261 ЦК України при визначенні початку перебігу позовної давності має значення не тільки безпосередня обізнаність особи про порушення її прав, а й об`єктивна можливість цієї особи знати про обставини порушення її прав. Виходячи з вимог статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем. Відмова в задоволенні позову у зв`язку з відсутністю порушеного права із зазначенням спливу позовної давності як додаткової підстави для відмови в задоволенні позову не відповідає вимогам закону.
Оскільки позовна давність застосовується лише до обґрунтованої вимоги, то доводи апеляційної скарги щодо пропуску строку позовної давності не заслуговують на увагу.
Відповідно апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення. 
Згідно зі статтею 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. 
З огляду на вищенаведене колегія суддів дійшла переконання, що розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції неправильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, неповно дослідив наявні у справі докази і дав їм неналежну правову оцінку, невірно встановив обставини справи, внаслідок чого дійшов помилкового висновку про задоволення позову.
Таким чином, оскільки рішення місцевого суду постановлене з порушенням норм матеріального та процесуального права, його необхідно скасувати. Ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовити за безпідставністю.
В силу частини 13 статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Згідно з частинами першою та другою статті 141 ЦПК судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача.
Враховуючи, що за наслідками апеляційного розгляду справи у задоволенні позову відмовлено, з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 необхідно стягнути 15 765,00 грн сплаченого судового збору за подання апеляційної скарги.
Керуючись статтями 374, 376, 381 – 384, 389, 390 ЦПК України, суд
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Івано-Франківського міського суду від 21 квітня 2021 року скасувати.
Ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики відмовити.
Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , (місце проживання: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , (місце проживання: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 ) 15 765,00 грн судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Постанова набирає законної сили з дня прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови. 

Головуюча                                                                        Г.П. Мелінишин
Судді:                                                                                 О.В. Пнівчук
                                                                               О.О. Томин

Повний текст постанови виготовлено 17 червня 2021 року