КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

Апеляційне провадження                                                                  Доповідач - Кулікова С.В.
№ 22-ц/824/4114/2021

П О С Т А Н О В А
 
І М Е Н Е М     У К Р А Ї Н И
 
м. Київ                                                                                                Справа № 759/2282/20
 
12 квітня 2021 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
 
головуючого судді    - Кулікової С.В.
суддів                         - Желепи О.В.    
                                    -  Олійника В.І.
 
розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_1 адвоката Шнайдера Сергія Володимировича на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 16 грудня 2020 року, ухваленого під головуванням судді Ул`яновської О.В., у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу,-
 
в с т а н о в и в:
 
У лютому 2020 року ОСОБА_2 звернулася з позовом до ОСОБА_1 про стягнення боргу, в якому просила стягнути з відповідача на її користь 3% річних із простроченого грошового зобов`язання із сплати суми основного боргу за договорами позики за період з 04.04.2019 року по 24.02.2020 року у розмірі 17 340,00 грн., інфляційні втрати із простроченого грошового зобов`язання із сплати суми основного боргу за договорами позики за період з 01.05.2017 року по 31.12 2019 року у розмірі 153 978,00 грн.
На обґрунтування позовних вимог зазначала, що 14.10.2015 року вона надала відповідачу позику у розмірі 15 000,00 доларів США, яку він зобов`язувався повернути до 14.11.2015 року. Також 20.12.2015 року позивачка надала відповідачу позику в розмірі 5 000, 00 доларів США, яку він зобов`язувався повернути 20.03.2016 року. Крім того, 28.03.2016 року позивачка надала відповідачу позику в розмірі 2 038,00 доларів  США, 1 000,00 доларів США та 1 000,00 Євро, які відповідач зобов`язувався повернути 05.05.2016 року, 25.05.2016 року та 25.06.2016 року.
 Проте відповідач своїх зобов`язань за договорами позики не виконав, кошти у визначені строки не повернув.
Крім цього, постановою Київського апеляційного суду від 23.01.2019 року встановлено, що відповідно до розміру остаточно заявлених позовних вимог позивач просила суд стягнути з відповідача заборгованість за договорами позики шляхом визначення грошового зобов`язання у гривні станом на 19.04.2017 року у розмірі: 647 130,91 грн. сума основного боргу, таким чином з урахуванням вимог ст. 533 ЦК України грошове зобов`язання було визначене позивачем станом на день платежу 19.04.2017 року у еквіваленті національної валюти та внаслідок цього на нього почалось нарахування індексу інфляції та 3% річних як на грошове зобов`язання, що було визначене та обраховано в національній грошовій одиниці - гривня, починаючи з 19.04.2017 року, однак враховуючи ту обставину, що відповідач зобов`язання досі не виконує протягом тривалого часу, позивач просила стягнути з відповідача 3% річних та індекс інфляції на досі не виконане грошове зобов`язання.
Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 16 грудня 2020 року позов задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 три відсотки річних від простроченого грошового зобов`язання із сплати суми основного боргу за договорами позики за період з 04.04.2019 року по 24.02.2020 року у розмірі 17 340,00 грн., інфляційні втрати від простроченого грошового зобов`язання із сплати суми основного боргу за договорами позики за період з 01.05.2017 року по 31.12.2019 року у розмірі          153 978,00 грн., а загалом 171 318,00 00 грн.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі          2 004,65 грн.
Не погоджуючись з таким рішенням суду, представник відповідача ОСОБА_1 адвокат Шнайдер С.В. звернувся з апеляційною скаргою, в якій просив скасувати рішення Святошинського районного суду міста Києва від 16 грудня 2020 року та відмовити в задоволенні позову про стягнення боргу.
Апеляційну скаргу обгрутовував тим, що рішення суду ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права. Зазначав, що позивачка вже зверталася з позовом про стягнення інфляційних втрат та трьох відсотків річних з відповідача за тими самими договорами позики за той самий період. Постановою Київського апеляційного суду від 10 березня 2020 року відмовлено ОСОБА_2 у стягненні інфляційних втрат та три відсотки річних за період з 29 квітня 2016 року по 4 квітня 2019 року. Однак, суд першої інстанції не надав оцінки таким доводам відповідача, внаслідок чого виніс незаконне рішення.
Крім того, вказував на те, що судом не враховано, що відповідач подав касаційну скаргу на постанову Київського апеляційного суду від 11 листопада 2020 року, якою стягнуто з відповідача на користь позивачки 16 169,46 грн. процентів за користування грошовими коштами, 16 424,00 грн. три проценти річних.
Посилався на те, що норми ст.. 625 ЦК України в частині стягнення суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення не поширюється на зобов`язання в іноземній валюті.
Також посилався на те, що справу розглянуто за відсутності відповідача, який не був належним чином повідомлений про розгляд справи.
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення Святошинського районного суду міста Києва від 16 грудня 2020 року - без змін, посилаючись на те, що доводи апеляційної скарги є безпідставними. Зазначала, що доводи в апеляційній скарзі, про те, що позивачці відмовлено у стягненні 3% річних від простроченого грошового зобов`язання та інфляційних втрат за сумою основного боргу не відповідають дійсності, оскільки рішенням апеляційного суду було стягнуто 3% річних від простроченого грошового зобов`язання за позикою за період з 19.04.2017 року по 04.04.2019 року у розмірі 38 083,16 грн. та інфляційній втрати за період із 19.04.2017 року по 01.05.2017 року у розмірі 8 412,69 грн. Вказувала на те, що з дати закінчення строків дії договорів позики, валютою заборгованості стала національна валюта України - гривня, тому нарахування індексу інфляції на таку заборгованість є правомірним.
У порядку ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Тому розгляд справи здійснюється без виклику сторін в порядку письмового провадження.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, з`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Частиною 1 ст. 367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Згідно з ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Судом встановлено,що постановою Київського апеляційного суду м. Києва від 23.01.2019 року у справі №759/11132/16 було скасовано рішення Святошинського районного суду м. Києва від 10.07.2018 року, яким позовні вимоги задоволено частково, стягнуто з відповідача на користь позивача 793 509 грн. 05 коп., з яких 647 130 грн. 91 коп. сума основного боргу, 121 896 грн. 09 коп. проценти за користування грошовими коштами; 24 482 грн. 05 коп. 3% річних та 3 849 грн. 32 коп. на відшкодування витрат по сплаті судового збору, а всього 797 358 грн. 37 коп.
Постановою Верховного суду від 29.01.2020 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково, та постанову Київського апеляційного суду від 23.01.2019 року в частині процентів за договором позики та 3% річних від простроченої суми скасовано та справу в цій частині передано на новий апеляційний розгляд.
10.03.2020 року постановою Київського апеляційного суду апеляційну скаргу      ОСОБА_1 задоволено частково, рішення Святошинського районного суду м. Києва від 22.10.2019 в частині задоволення позовних вимог про стягнення із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 процентів за користування грошовими коштами за договорами позики на загальну суму 17 508 грн. 58 коп., процентів за користування грошовими коштами за договорами позики у сумі 45 011 грн. 89 коп., 3% річних та інфляційних втрат за простроченим грошовим зобов`язанням за несплаченими процентами за договором позики від 14.10.2015 року  у сумі 52 351 грн. 00 коп.; за договором позики від 20.12.2015 року  у сумі 17 313 грн. 00 коп. та за договором позики від 28.03.2016 року у сумі 4943 грн. 00 коп. скасовано і ухвалено нове, яким відмовлено у задоволенні вказаних вимог    ОСОБА_2 ; рішення Святошинського районного суду м. Києва від 22.10.2019 року в частині стягнення 3% річних у сумі 45 011 грн. 89 коп. та інфляційних втрат у сумі 7 141 грн. 58 коп. змінено, стягнуто із ОСОБА_1 на користь  ОСОБА_2 3 % річних із простроченого грошового зобов`язання за позикою за період із 19.04.2017 року по 04.04.2019 року у розмірі 38 083 грн. 16 коп. та інфляційні втрати за період із 19.04.2017 року по 01.05.2017 року у розмірі 8 412 грн. 69 коп. та рішення Святошинського районного суду м. Києва від 22.10.2019 року в частині стягнення судового збору змінено, стягнуто із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 464 грн. 84 коп. 
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що позивачка обґрунтовано вимагає стягнення боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми.
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, враховуючи наступне.
Статтею 525 Цивільного кодексу України передбачено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України зобов`язання повинні виконуватись належним чином відповідно до умов договору, актів цивільного законодавства.
Згідно зі статтею 1049 ЦК України  позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та у порядку, що встановлені договором.
Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).
Відповідно до статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Оскільки стаття 625 ЦК України розміщена в розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України, то вона поширює свою дію на всі зобов`язання, якщо інше не передбачено в спеціальних нормах, які регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань.
Передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування відсотків річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації від боржника. 
Такі висновки містяться, зокрема, у постанові Верховного Суду України від 06 червня 2012 року у справі №6-49цс12 і постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 14-446цс18.
Звертаючись до суду із даним позовом позивачка просила суд стягнути з відповідача 3% річних від простроченого грошового зобов`язання із сплати суми основного боргу за договорами позики за період з 04.04.2019 року по 24.02.2020 року у розмірі 17 340,00 грн., інфляційні втрати від простроченого грошового зобов`язання із сплати суми основного боргу за договорами позики за період з 01.05.2017 року по 31.12 2019 року у розмірі       153 978,00 грн.
Встановивши, що відповідач не повернув кошти взяті у позику, тобто не виконав грошове зобов`язання за договорами позики, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для стягнення трьох відсотків річних та інфляційних втрат.
Відповідно до ч. 1 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
В силу ч. 1 ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.
Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.
Обов`язок доказування покладається на сторін. Це положення є найважливішою складовою принципу змагальності. Суд не може збирати докази за власною ініціативою.
Відповідачем не спростовано належними та допустимими доказами наданий позивачкою розрахунок трьох відсотків річних та інфляційних втрат, що підлягають стягненню.
З огляду на зазначене, суд першої інстанції з урахуванням встановлених обставин та положень ст. 625 ЦК України дійшов вірного висновку про стягнення з відповідача на користь позивачки три відсотки річних від простроченого грошового зобов`язання із сплати суми основного боргу за договорами позики за період з 04.04.2019 року по 24.02.2020 року у розмірі 17 340,00 грн., інфляційні втрати від простроченого грошового зобов`язання із сплати суми основного боргу за договорами позики за період з 01.05.2017 року по 31.12.2019 року у розмірі 153 978,00 грн.
При цьому колегія суддів приходить до висновку про правомірність нарахування на суму основної заборгованості індексу інфляції, оскільки позивачка скористалася своїм процесуальним правом обирати валюту зобов`язання та пред`явила позовну вимогу щодо стягнення заборгованості в гривневому еквіваленті у розмірі 647 130,91 грн. станом на момент закінчення строку дії кожного із п`яти договорів позики та постановою Київського апеляційного суду від 23 січня 2019 року вказану заборгованість було стягнуто. Відтак, валютою заборгованості стала національна валюта України - гривня, тому нарахування індексу інфляції на таку заборгованість є правомірним.
Таким чином, посилання в апеляційній скарзі на помилковість стягнення судом інфляційних втрат є безпідставними.
Доводи апеляційної скарги про те, що позивач вже зверталася з позовом про стягнення інфляційних втрат та трьох відсотків річних з відповідача за тими самими договорами позики за той самий період, колегія суддів оцінює критично, оскільки постановою Київського апеляційного суду від  10 березня 2020 року у справі № 759/18351/18 стягнуто із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 3 % річних із простроченого грошового зобов`язання за позикою за період із 19.04.2017 року по 04.04.2019 року у розмірі 38 083 грн. 16 коп. та інфляційні втрати за період із 19.04.2017 року по 01.05.2017 року у розмірі 8 412 грн. 69 коп. 
У даній справі позивачка просила стягнути три відсотки річних та інфляційні втрати за інший період невиконання грошового зобов`язання.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 листопада 2019 року у справі № 127/15672/16-ц (провадження № 14-254цс19) на підставі правового аналізу статей 526, 599, 611, 625 ЦК України зроблено правовий висновок про те, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за кредитним договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення. Зазначена позиція підтверджена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), від 04 червня 2019 року у справі № 916/190/18 (провадження № 12-302гс18).
Посилання в апеляційній скарзі на те, що відповідач подав касаційну скаргу на постанову Київського апеляційного суду від 11 листопада 2020 року, якою стягнуто з відповідача на користь позивача 16 169,46 грн. процентів за користування грошовими коштами, 16 424,00 грн. три проценти річних, не спростовують висновків суду першої інстанції. Крім того, із постанови Київського апеляційного суду від 11 листопада 2020 року вбачається, що три відсотки річних у розмірі 16 424,00 грн. стягнуто станом на 19 квітня 2017 року, тоді як у даній справі позивачем заявлено вимогу про стягнення трьох відсотків річних за період з 04.04.2019 року по 24.02.2020 року.
Щодо доводів апеляційної скарги про те, що суд розглянув справу за відсутності відповідача, який не був належним чином повідомлений про розгляд справи, то колегія суддів вважає їх безпідставними, оскільки як вбачається з матеріалів справи відповідач отримував судову повістку про виклик в судове засідання, що підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення поштового відправлення (а.с. 22), представник відповідача знайомився з матеріалами справи (а.с. 23), подавав відзив на позовну заяву (а.с. 25-26), та заявляв клопотання про відкладення розгляду справи (а.с. 48), 16.12.2020 року представник відповідача з`явився в судове засідання.
Посилання в апеляційній скарзі на те, що суд протиправно не допустив представника відповідача у судове засідання 16.12.2020 року є обґрунтованими, оскільки повноваження адвоката як представника підтверджуються довіреністю або ордером, виданим відповідно до Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», тому ненадання у судовому засіданні договору про надання правової допомоги не є правовою підставою для визнання явки відповідача неналежною. 
Однак, зазначені обставини, не призвели до ухвалення незаконного та необґрунтованого рішення у справі, тому не можуть бути безумовною підставою для скасування по суті вірного рішення.
Враховуючи вищевикладене,  колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції повно і всебічно досліджено наявні у справі докази та дана їм належна правова оцінка, правильно встановлено обставини справи, в результаті чого ухвалено законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального і процесуального права, тому відсутні підстави для його скасування.
Відповідно до частини третьої статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
За таких підстав, рішення Святошинського районного суду міста Києва від 16 грудня 2020 року підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга - без задоволення.
Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-384, 390 ЦПК України, Київський апеляційний суд, -
                                                  п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_1 адвоката Шнайдера Сергія Володимировича - залишити без задоволення.
Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 16 грудня 2020 року - залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків зазначених в пункті 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий                                         Судді: