ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/4603/21 Справа № 204/8922/20 	  	Суддя у 1-й інстанції - Черкез Д. Л. Суддя у 2-й інстанції - Демченко  Е. Л.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 квітня 2021 року        колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

                головуючого – судді Демченко Е.Л.
                суддів – Куценко Т.Р., Макарова М.О. 

розглянувши у спрощеному позовному провадженні, без повідомлення учасників справи, в м.Дніпро апеляційну скаргу ОСОБА_1  на рішення Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 16 лютого 2021 року по справі за позовом  ОСОБА_1  до приватного акціонерного товариства «Дніпропетровський агрегатний завод» про стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та компенсації за невикористану відпустку, –

в с т а н о в и л а:

       У грудні 2020 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до приватного акціонерного товариства «Дніпропетровський агрегатний завод» (далі — ПрАТ «Дніпропетровський агрегатний завод») про стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та компенсації за невикористану відпустку, мотивуючи його тим, що 17 серпня 2005 року її було прийнято на роботу до ПрАТ «Дніпропетровський агрегатний завод» до соціально-побутового відділу на посуду кастелянка, 24 листопада 2016 року її було переведено швейцаром адміністративно-господарського комплексу у складі департаменту з управління персоналом та соціально побутових питань. 
       Вказувала, що починаючи з березня 2019 року та на час подання даного позову  ПрАТ «Дніпропетровський агрегатний завод» не виплачував їй заробітну плату, у зв`язку з чим вона вже зверталась до суду та заочним рішенням Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 13 листопада 2020 року її позовні вимоги були задоволені частково та стягнуто заборгованість по заробітній платі з березня 2019 року по грудень 2019 року. 
       Зазначала про те, що не дивлячись на рішення суду, з січня 2020 року по червень 2020 року ПрАТ «Дніпропетровський агрегатний завод» знову не виплачував їй заробітну плату та 01 липня 2020 року було видано наказ про її звільнення з підприємства у зв`язку з виходом на пенсію. 
       Посилаючись на те, що при звільненні повний розрахунок щодо виплати їй заробітної плати так і не був проведений, крім того вона має близько 48 днів невикористаної відпустки, а тому просила суд ухвалити рішення, яким стягнути з ПрАТ «Дніпропетровський агрегатний завод» на її користь заборгованість по заробітній платі за період з січня 2020 року по червень 2020 року включно у розмірі 25 707,56 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 26 893,92 грн., а також компенсацію за невикористані дні щорічної відпустки у розмірі 10 007,04 грн., які визначені без утримання з цих сум податку з доходів фізичних осіб й інших обов`язкових платежів. 
       Рішенням Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 16 лютого 2021 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволені частково. Стягнуто з ПрАТ «Дніпропетровський агрегатний завод» на користь  ОСОБА_1 заборгованість по заробітній платі у розмірі 25 707,56 грн. та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 26 893,92 грн., з утриманням з цих сум, передбачених законом, податків та обов`язкових платежів при їх виплаті. Вирішено питання стосовно судових витрат.
       В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_1 просить скасувати рішення Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 16 лютого 2021 року в частині відмови у задоволенні її позовних вимог про стягнення компенсації за невикористану відпустку та ухвалити нове рішення, яким задовольнити її позовні вимоги та стягнути компенсацію за невикористану відпустку в розмірі 10 007 грн. без утримання з цієї суми податку з доходів фізичних осіб й інших обов`язкових платежів. 
       Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не врахував, що вона має близько 48 днів невикористаної відпустки та через звільнення у зв`язку з виходом не пенсію має право на стягнення компенсації за невикористані дні щорічної відпустки. 
       Правом на надання відзиву на апеляційну скаргу відповідач по справі не скористався. 
       Згідно з частиною тринадцятою статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
       Для цілей цього кодексу малозначними справами є: справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (п.1 ч.6 ст.19 ЦПК України).
       Згідно з п.2 ч.1 ст.274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються справи, що виникають з трудових відносин. 
       Відповідно до ч.1 ст.368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями встановленими цією главою.
       Зважаючи на те, що даний спір виник з трудових правовідносин, та ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення та виклику сторін.
       Розглянувши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційних скарг та заявлених позовних вимог, колегія суддів не находить підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду.
       Статтями 12,81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. 
       Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
       Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.
       Судом першої інстанції встановлено та вбачається з матеріалів справи, що позивач ОСОБА_1 з 17 серпня 2005 року працювала у ПрАт «Дніпропетровський агрегатний завод» (а.с.10-11).
       У позовній заяві позивачем зазначено, що з березня 2019 року ПрАт «Дніпропетровський агрегатний завод» перестало виплачувати нараховану їй заробітну плату.
       У зв`язку з чим у липні 2020 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовною заявою до ПрАТ «Дніпропетровський агрегатний завод» про стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та компенсації за невикористану відпустку.
       Рішенням Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 13 листопада 2020 року по справі №204/4281/20 позовну заяву ОСОБА_1 було задоволено частково та стягнуто з ПрАТ «Дніпропетровський агрегатний завод» на її користь заборгованість за нарахованою, але не виплаченою, заробітною платою за період з березня 2019 року по грудень 2019 року включно у розмірі 27 440,00 грн. та витрати на правову допомогу у розмірі 3 000 грн. (а.с.12-14).
       01 липня 2020 року позивач подала до ПрАТ «Дніпропетровський агрегатний завод» заяву, в якій просила звільнити її у зв`язку з виходом на пенсію (а.с.15).
       Вказана заява була зареєстрована у відділі кадрів ПрАТ «Дніпропетровський агрегатний завод» того ж дня, тобто 01 липня 2020 року, за № 80-169.
       01 липня 2020 року ОСОБА_1 на підставі наказу №637к від 01 липня 2020 року була звільнена по виходу на пенсію, згідно ст.38 КЗпП України (а.с.16).
       Однак, позивач у позовній заяві наполягала на тому, що відповідач при звільненні так і не виплатив їй нараховану заробітну плату за період з січня 2020 року по червень 2020 року включно у розмірі 25 707,56 грн.
       За клопотанням позивача, ухвалою Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 18 січня 2021 року, серед іншого, було витребувано у ПрАт «Дніпропетровський агрегатний завод»: довідку про нараховану та не виплачену заробітну плату ОСОБА_1 ; довідку про середньоденну заробітну плату ОСОБА_1 ; довідку про розмір компенсації за невикористану відпустку із зазначенням інформації про кількість невикористаних днів відпустки (а.с.24). Строк виконання ухвали в частині витребування доказів було встановлено судом до 28 січня 2021 року.
       Вказану ухвалу ПрАТ «Дніпропетровський агрегатний завод» отримало, однак, станом на момент розгляду справи судом, витребувані судом докази відповідач так і не надав та не повідомив суд про причини неподання доказів або про неможливість надати докази. За таких обставин судом встановлено, що відповідачем без поважних причин не надано докази, витребувані судом.
       Оскільки відповідачем без поважних причин не надано суду докази, що витребовувались судом та не повідомлено причини неподання доказів, суд, з урахуванням обставин справи та враховуючи, що витребувані докази є необхідними для встановлення факту наявності заборгованості по заробітній платі позивача та її розміру, вважав за можливе визнати встановленими обставини для з`ясування яких вони витребовувались, а саме: те, що за період з січня 2020 року по червень 2020 року включно відповідач не виплачував позивачу нараховану їй заробітну плату. 
       Згідно з інформацією з Пенсійного фонду України про страхування застрахованої особи вбачається, що відповідачем позивачу за період з 01 січня 2020 року по день звільнення, тобто по 01 липня 2020 року включно, було нараховано заробітну плату у загальному розмірі 25 707,56 грн., з яких: січень 2020 року – 4 723,00 грн., лютий 2020 року – 4 723,00 грн., липень 2020 року – 16 261,56 грн. (а.с.17). 
       Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_1 суд першої інстанції виходив з того, що нею доведено факт того, що їй не виплачувалась заробітна плата за період з січня 2020 року по червень 2020 року та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з липня 2020 року, а тому вважав позов в цій частині таким, що підлягає до задоволення. Проте, з врахуванням відсутності доказів наявності у неї 48 днів невикористаної відпустки, суд позбавлений можливості встановити точний розмір компенсації за невикористані позивачем дні щорічної відпустки, а тому вважав цю частину позовних вимог недоведеними. 
       Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції виходячи з наступного.
       Відповідно до ст.94 КЗпП України заробітна плата – це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу, яка згідно ст.115 вказаного Кодексу виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.
       У пункті 6 постанови Пленуму Верховного Суду України №13 від 24 грудня 1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» зазначено, що задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення.
       Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується наявними в матеріалах справи доказами, суму заробітної плати за період з січня 2020 року по червень 2020 року позивачу не виплачено, доказів протилежного відповідачем суду не надано.
       Відповідно до ч.1 ст.47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.
       Згідно із частиною першою статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. За змістом статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Відповідальність за затримку розрахунку, яка передбачена статтею 117 КЗпП України, настає у випадку невиплати належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу. Тобто, за положеннями статті 117 КЗпП України обов`язковими умовами для покладення на підприємство відповідальності за невиплату належних працівникові сум є обставини звільнення працівника та непроведення з ним розрахунку при звільненні.
       Статтею 47 КЗпП України передбачено обов`язок власника або уповноваженого ним органу видати працівнику в день звільнення належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 КЗпП України. У разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу він зобов`язаний також у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи.
       Постановою Кабінету Міністрів України від 27 квітня 1993 року №301 «Про трудові книжки працівників» передбачено, що трудові книжки зберігаються на підприємствах, в установах і організація, а при звільненні працівника трудова книжка видається йому під розписку в журналі обліку. Відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації.
       Відповідно до пунктів 2.4,2.5 Інструкції «Про порядок ведення трудових книжок працівників», затвердженої наказом Мінпраці, Міністерством юстиції та Міністерством соціального захисту населення від 29 липня 1993 року № 58 записи в трудову книжку при звільненні вносяться власником або уповноваженим ним органом після видачі наказу; з кожним записом, який вноситься до трудової книжки на підставі наказу про звільнення, власник зобов`язаний ознайомити працівника під розписку в особовій картці, а відповідно до пункту 4 цієї Інструкції власник або уповноважений ним орган зобов`язаний видати працівнику його трудову книжку в день звільнення з внесеним до неї записом про звільнення.
       З врахуванням того, що позивач 01 липня 2020 року звільнена по виходу на пенсію за ст.38 КЗпП України (а.с.11,15,16), судом першої інстанції вірно установлено, що у справі наявні підстави для покладення на роботодавця відповідальності за статтею 117 КЗпП України, у зв`язку з чим з відповідачі до стягнення на користь позивача підлягає до стягнення саме середній заробіток за час затримки розрахунку при звільнення та заборгованість по заробітній платі. 
       Заробітна плата – це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу (частина перша статті 94 КЗпП України).
       Аналогічне визначення заробітної плати міститься й у статті 1 Закону України «Про оплату праці».
       Стаття 2 Закону України «Про оплату праці» у свою чергу визначає таку структуру заробітної плати: основна заробітна плата – винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки), яка встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців; додаткова заробітна плата – винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці, яка включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством, премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій; інші заохочувальні та компенсаційні виплати, до яких належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.
       Аналіз зазначених норм свідчить про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день його звільнення.
       Згідно з пунктом 2.2.12 розділу 2 Інструкції зі статистики заробітної плати, затвердженої наказом Державного комітету статистики України від 13 січня 2004 року № 5, компенсація за невикористану відпустку входить до фонду додаткової заробітної плати.
       Відповідно до статті 74 КЗпП України громадянам, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також працюють за трудовим договором у фізичної особи, надаються щорічні (основна та додаткові) відпустки із збереженням на їх період місця роботи (посади) і заробітної плати.
       У разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи (частина перша статті 83 КЗпП України).
       Аналогічна норма міститься у статті 24 Закону України «Про відпустки», згідно якої у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину – інваліда з дитинства підгрупи А І групи.
       З аналізу положень статті 24 Закону України «Про відпустки» та статей 47,83 КЗпП України слідує, що грошова компенсація за невикористану щорічну відпустку відноситься до сум, які належать до виплати працівникові при звільненні відповідно до вимог частини першої статті 116 КЗпП України.
       Відповідно до пункту 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», розглядаючи спори про виплату грошової компенсації за невикористану відпустку, необхідно виходити з того, що згідно зі статтею 83 КЗпП України вона може бути стягнена на вимогу працівника за всі дні невикористаної ним основної й додаткової щорічної відпустки та додаткової відпустки для працівників, які мають дітей, тільки в разі звільнення його з роботи, а під час неї - лише за частину цих відпусток за умови, що тривалість наданих йому при цьому щорічної й додаткової відпусток становить не менше 24 календарних днів та що працівник не є особою віком до 18 років.
       Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України).
       Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
       Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).
       Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).
       Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).
       Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).
       Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
       Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
       У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
       Позивачем не надано жодних доказів наявності у неї днів невикористаної відпустки, а посилання апеляційної скарги на те, що вона має близько 48 днів невикористаної відпустки, про що її повідомили на заводі, не можуть бути підставою для задоволення позову. 
       А тому, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно і всебічно з`ясувавши всі дійсні обставини спору сторін та виконавши інші вимоги цивільного судочинства, вирішив дану справу згідно із законом.
       Приведені в апеляційній скарзі інші доводи про те, що суд не дав оцінки наданих ним доказам не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці, та особистого тлумачення апелянтом норм матеріального та процесуального права.
       Відповідно до ст.89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.
       Крім цього, зазначене також узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини, відповідно до якої пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року). 
       Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення має бути залишено без змін.
       Керуючись ст.ст.374,375,382-384 ЦПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а:

       Апеляційну скаргу  ОСОБА_1  залишити без задоволення.  

       Рішення  Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 16 лютого  2021 року  залишити без змін.

       Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду у випадках, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів. 

       Повний текст постанови складено 20 квітня 2021 року.

               Головуючий:                                                Демченко Е.Л.

               Судді:                                                        Куценко Т.Р.

                                                                               Макаров М.О.