УХВАЛА

12 травня 2021 року 
м. Київ
справа № 160/4063/20
адміністративне провадження № К/9901/8517/21

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: 
судді-доповідача - Н.В. Коваленко,
суддів: Я.О. Берназюка, І.В. Желєзного, 
перевіривши касаційну скаргу Головного управління Держпраці у Дніпропетровській області на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 02 вересня 2020 року та постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 03 лютого 2021 року у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Капітал»  до Головного управління Держпраці у Дніпропетровській області про визнання протиправною та скасування постанови про накладення штрафу №ДН17573/262/НП/СПТД-ФС/84 від 24 березня 2020 року,

У С Т А Н О В И В:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Капітал» звернулось до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Держпраці у Дніпропетровській області, в якому просило визнати протиправною та скасувати постанову про накладення штрафу уповноваженими посадовими особами №ДН17573/262/НП/СПТД-ФС/84 від 24 березня 2020 року, прийняту Головним управлінням Держпраці у Дніпропетровській області.

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 02 вересня 2020 року, яке залишено без змін постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 03 лютого 2021 року, позов задоволено. Визнано протиправною та скасовано постанову Головного управління Держпраці у Дніпропетровській області про накладення штрафу уповноваженими посадовими особами № ДН17573/262/НП/СПТД-ФС/84 від 24 березня 2020 року. 

Не погоджуючись із рішеннями судів першої та апеляційної інстанції, Головне управління Держпраці у Дніпропетровській області звернулось до Верховного Суду з касаційною скаргою.

Згідно із відтиском штемпеля на поштовому конверті касаційна скарга направлена до Верховного Суду 05 березня 2021 року, тобто у межах строку на касаційне оскарження.

Ухвалою Верховного Суду від 31 березня 2021 року касаційну скаргу Головного управління Держпраці у Дніпропетровській області залишено без руху з підстав її невідповідності вимогам пункту 4 частини другої, частини четвертої статті 330 Кодексу адміністративного судочинства України. Скаржнику надано десятиденний строк з дня отримання вказаної ухвали для усунення недоліків касаційної скарги шляхом надання доказів сплати судового збору та обґрунтувань підстав касаційного оскарження, передбачених частиною четвертою статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

На виконання вимог ухвали Верховного Суду від 31 березня 2021 року скаржником подано уточнену касаційну скаргу, ознайомившись із якою, колегія суддів дійшла наступних висновків. 
Відповідно до частини першої   статті 334 Кодексу адміністративного судочинства України   за відсутності підстав для залишення касаційної скарги без руху, повернення касаційної скарги чи відмови у відкритті касаційного провадження суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відкриття касаційного провадження у справі.
Вирішуючи питання щодо можливості відкриття касаційного провадження, суд виходить із такого.
Розгляд справи в суді першої інстанції здійснювався в порядку загального позовного провадження.
Спірні правовідносини у цій справі виникли у зв`язку із винесенням Головним управлінням Держпраці у Дніпропетровській області постанови № ДН17573/262/НП/СПТД-ФС/84 від 24 березня 2020 року про накладення штрафу уповноваженими посадовими особами, відповідно до якої на Товариство з обмеженою відповідальністю «Капітал» на підставі абзацу 8 частини другої статті 265 КЗпП України накладено штраф у розмірі 75 568 грн.
Відповідно до частини першої   статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України   учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи, а також постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково у випадках, визначених цим Кодексом.
Імперативними приписами частини четвертої   статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України   встановлено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частині першій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках:
1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;
3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;
4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами другою і третьою   статті 353 цього Кодексу.
Із системного аналізу наведених положень процесуального закону можна зробити висновок, що під час касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частині першій   статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України, обґрунтування неправильного застосування судом (судами) норм матеріального права чи порушення ним (ними) норм процесуального права має обов`язково наводитись у взаємозв`язку із посиланням на відповідний пункт (пункти) частини четвертої   статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України   як на підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга.
Натомість касаційна скарга, зокрема, уточнена, в частині наведених в ній обґрунтувань, містять лише викладені фактичні обставини у справі, нормативно-правове обґрунтування із посиланням на норми чинного законодавства, а також позицію скаржника про те, що судами ухвалено судові рішення з порушенням вимог чинного законодавства України, що не є належним правовим обґрунтуванням підстав касаційного оскарження судових рішень у розумінні   частини четвертої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Враховуючи межі перегляду судом касаційної інстанції, визначені   статтею 341 Кодексу адміністративного судочинства України, суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

Згідно з пунктом 4 частини п`ятої   статті 332 КАС України   касаційна скарга не приймається до розгляду і повертається суддею-доповідачем також, якщо у касаційній скарзі не викладені передбачені цим Кодексом підстави для оскарження судового рішення в касаційному порядку.

Окрім того, скаржником подано клопотання про продовження строку на усунення недоліків касаційної скарги, яке обґрунтовано відсутністю коштів на сплату судового збору, що підтверджується довідкою № 96 від 13 квітня 2021 року. Скаржник зазначає, що після отримання фінансування та оплати раніше зареєстрованих зобов`язань до сплати судового збору буде можливість оплатити судовий збір у справі № 160/4063/20.

Порядок поновлення та продовження процесуальних строків врегульовано   статтею 121 Кодексу адміністративного судочинства України.

Згідно із частиною другою статті 121 Кодексу адміністративного судочинства України встановлений судом процесуальний строк може бути продовжений судом за заявою учасника справи, поданою до закінчення цього строку, чи з ініціативи суду.

Частиною третьою статті 2 цього Кодексу визначено, що одним із принципів адміністративного судочинства є рівність усіх учасників адміністративного процесу перед законом і судом.

Положеннями частини другої статті 44 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що учасники справи зобов`язані добросовісно користуватися належними їм процесуальними правами і неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини від 19.06.2001 у справі "Креуз проти Польщі" "право на суд" не є абсолютним, воно може обмежуватися державою різноманітними засобами, в тому числі фінансовими.

Головне управління Держпраці у Дніпропетровській області є державним органом. Фінансування витрат на оплату судового збору для державних органів із державного бюджету передбачено за кодом економічної класифікації 2800 "Інші видатки", розмір яких щорічно затверджується відповідним кошторисом.

Після прийняття Закону про Державний бюджет України на поточний бюджетний період до затвердження в установлений законодавством термін бюджетного розпису на поточний рік в обов`язковому порядку складається тимчасовий розпис бюджету на відповідний період. Бюджетні установи складають на цей період тимчасові індивідуальні кошториси (з довідками про зміни до них у разі їх внесення).

У пункті 45 Порядку складання, розгляду, затвердження та основних вимог до виконання кошторисів бюджетних установ, затвердженого   постановою Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2002 № 228, зазначено, що під час складання на наступний рік розписів відповідних бюджетів, кошторисів, планів асигнувань загального фонду бюджету, планів надання кредитів із загального фонду бюджету та планів спеціального фонду, планів використання бюджетних коштів (крім планів використання бюджетних коштів одержувачів) і помісячних планів використання бюджетних коштів враховуються обсяги здійснених видатків і наданих кредитів з бюджету згідно з тимчасовими розписами відповідних бюджетів та тимчасовими кошторисами, тимчасовими планами використання бюджетних коштів і тимчасовими помісячними планами використання бюджетних коштів.

З урахуванням наведеного вище та зважаючи на те, що особа, яка утримується за рахунок державного бюджету, має право в межах бюджетних асигнувань здійснити розподіл коштів з метою забезпечення сплати судового збору, Верховний Суд вважає, що обставини, пов`язані з фінансуванням установ чи організацій з державного бюджету, відсутністю в ньому коштів, призначених для сплати судового збору тощо, не є поважною причиною для продовження строку, встановленого Судом та, зважаючи на відсутність об`єктивної інформації щодо терміну, протягом якого скаржник матиме можливість сплатити судовий збір, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для продовження строку усунення недоліків.

Стосовно доводів скаржника про те, що сплата судових витрат не повинна бути перешкодою в доступі до правосуддя, то колегія суддів вважає їх безпідставними, оскільки право на касаційний перегляд судових рішень кореспондується з обов`язком дотримуватися процесуального законодавства щодо порядку, строків і умов реалізації цього права. Такі процесуальні обов`язки для всіх учасників судового процесу є однаковими, що забезпечує принцип рівності сторін.
Таким чином, Верховний Суд дійшов висновку про відмову в задоволенні клопотання, оскільки відсутність коштів не є поважною причиною для продовження строку для усунення недоліку касаційної скарги. Обставини пов`язані з фінансуванням установи чи організації з Державного бюджету України та відсутністю у неї коштів, призначених для сплати судового збору, не звільняють контролюючий орган від обов`язку своєчасної його сплати.
Колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що скаржник не позбавлений можливості звернутися до Верховного Суду після усунення обставин, які унеможливлюють сплату судового збору.

З урахуванням наведеного вище, колегія суддів приходить до висновку, що станом на 12 травня 2021 року скаржником не виконано вимоги ухвали Верховного Суду від 31 березня 2021 року про залишення касаційної скарги без руху та не усунуто недоліки касаційної скарги, а тому її слід повернути.
Відповідно до частини другої статті   332   та частини восьмої статті   169 Кодексу адміністративного судочинства України   повернення касаційної скарги не позбавляє права повторного звернення до адміністративного суду в порядку, встановленому законом.
Керуючись статтями   169,   330,   332 Кодексу адміністративного судочинства України, Верховний Суд
У Х В А Л И В:

1.          Відмовити Головному управлінню Держпраці у Дніпропетровській області у задоволенні клопотання про продовження строку для усунення недоліків касаційної скарги.

2.          Касаційну скаргу Головного управління Держпраці у Дніпропетровській області на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 02 вересня 2020 року та постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 03 лютого 2021 року у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Капітал»  до Головного управління Держпраці у Дніпропетровській області про визнання протиправною та скасування постанови про накладення штрафу №ДН17573/262/НП/СПТД-ФС/84 від 24 березня 2020 року, - повернути особі, яка її подала.

3.          Копію ухвали про повернення касаційної скарги надіслати учасникам справи у порядку, визначеному   статтею 251 цього Кодексу. Скаржнику надіслати копію ухвали про повернення касаційної скарги разом з касаційною скаргою та доданими до скарги матеріалами.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддями, є остаточною та оскарженню не підлягає.  

Суддя-доповідач                                                                                           Н.В. Коваленко

Суддя                                                                                                              Я.О. Берназюк

Суддя                                                                                                              І.В. Желєзний