Справа № 344/15215/20 
Провадження № 22-ц/4808/267/21 
Головуючий у 1 інстанції Пастернак І. А. 
Суддя-доповідач Василишин 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
12 квітня 2021 року м. Івано-Франківськ
Івано-Франківський апеляційний суд в складі:
судді-доповідача                Василишин Л.В.
суддів:                        Бойчука І.В., Максюти І.О.
секретаря                        Єлісевич О.М.
за участю                          ОСОБА_1         
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Івано-Франківського міського суду від 02 грудня 2020 року ухваленого у складі судді Пастернак І.А. в м. Івано-Франківськ у справі за позовом ОСОБА_1 до  ОСОБА_2 про розірвання шлюбу,-
в с т а н о в и в:
У листопаді 2020 року ОСОБА_1 звернулася до Івано-Франківського міського суду з позовом до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу.
Позов мотивувала тим, що 16.07.2008 року вона уклала шлюб з відповідачем, який зареєстровано у відділі реєстрації актів цивільного стану Івано-Франківського міського управління юстиції, про що зроблено відповідний актовий запис за №908. В шлюбі у них народився син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Спільне життя у них з відповідачем не склалося через відсутність взаєморозуміння, поваги, любові та через розходження поглядів на сімейні відносини, що має для неї істотне значення. Фактично шлюбні відносини між ними припинені, а шлюб носить лише формальний характер. Вважає, що подальше спільне життя з відповідачем та збереження шлюбу є неможливим і суперечить її правам та інтересам. Просила шлюб між нею та відповідачем розірвати, малолітнього сина залишити проживати з нею, при розірванні шлюбу її прізвище змінити на дошлюбне « ОСОБА_1 ».
Рішенням Івано-Франківського міського суду від 02 грудня 2020 року позов ОСОБА_1 задоволено.
Шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , зареєстрований 16.07.2008 року у відділі реєстрації актів цивільного стану Івано-Франківського міського управління юстиції, про що зроблено відповідний актовий запис за № 908, розірвано.
Малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 залишено на проживання з матір`ю ОСОБА_1 .
Прізвище ОСОБА_1 змінено на дошлюбне « ОСОБА_1 ». 
Не погодившись із законністю такого рішення відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення скасувати, оскільки воно винесено без врахування всіх обставин у справі, що мають істотне значення.
Апелянт зазначив, що бажає зберегти сім`ю в інтересах малолітнього сина. Вважає, що сім`я існує і бажає отримати від суду час на примирення з дружиною. Суд порушив таке його право, тому вже в цій частині рішення неправильне. З дружиною дійсно були деякі непорозуміння, але це не є підставою для розірвання шлюбу. Оскільки дитина потребує в однаковій мірі як любові матері, так і батька, шлюб потрібно зберегти в його інтересах. Тому просить рішення суду першої інстанції скасувати, а в позові відмовити.
Позивачка правом на подання відзиву на апеляційну скаргу в порядку ст. 360 ЦПК України не скористалася.
У засідання апеляційного суду апелянт не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся у встановленому законом порядку, причину неявки суду не повідомив.
ОСОБА_1 в судовому засіданні вимоги скарги не визнала, просила залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.
Заслухавши доповідача, пояснення позивачки, перевіривши письмові матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги.
Встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 16.07.2008 року сторони зареєстрували шлюб у відділі реєстрації актів цивільного стану Івано-Франківського міського управління юстиції, про що в Книзі реєстрації шлюбів зроблено відповідний актовий запис за №908 (а.с. 4).
Від даного шлюбу у сторін народився син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 від 25.10.2011 року (а.с. 9).
Також встановлено, що сторони не підтримують шлюбних відносин.
Відповідно до ст. 51 Конституції України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї.
Згідно положень ч. 1 ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.
Частинами 3 та 4 ст. 56 СК України передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв`язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом.
Згідно з ч. 2 ст. 104, ч. 3 ст. 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання, у тому числі за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 СК України.
За змістом ч. 3 ст. 109 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі чоловіка та дружини і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їхні особисті та майнові права, а також права їхніх дітей.
Відповідно до ч. 1 ст. 110, ст. 112 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини з інвалідністю та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.
Обґрунтовуючи позовні вимоги про розірвання шлюбу, позивачка зазначила, що вони з відповідачем не підтримують сімейних стосунків, шлюб їх існує формально, миритися з відповідачем вона не бажає. Вказала, що збереження шлюбу суперечить її інтересам та інтересам їхнього сина, а тому такий шлюб зберігати не доцільно. 
В суді першої інстанції позивачка стверджувала, що примирення з відповідачем неможливе, оскільки він чинить на неї психологічний тиск, та наполягала на розірванні шлюбу.
Суд першої інстанції, встановивши, що шлюб між сторонами носить формальний характер, позивач не має наміру продовжувати подальші шлюбні відносини, збереження шлюбу суперечать її інтересам, дійшов правильного висновку про наявність підстав для задоволення позову про розірвання шлюбу. 
Зазначене узгоджується з положеннями, викладеними в постановах Верховного Суду від 30.05.2019 року у справі №442/6319/16-ц та від 21.03.2019 року у справі №569/1011/18.
Колегія суддів відхиляє доводи апелянта про те, що суд не надав йому час на примирення з дружиною, оскільки згідно зі ст. 111 СК України суд вживає заходів щодо примирення подружжя, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства.
За змістом указаної норми заходи щодо примирення подружжя вживаються судом за умови, що це не суперечить моральним засадам суспільства. Суд не може примушувати дружину та чоловіка проживати разом, цікавитися обставинами їх приватного життя, вимагати надання доказів порушення сімейних обов`язків особистого характеру тощо. Закон не визначає, які саме заходи можуть застосовуватися судом для примирення подружжя.
Надання строку для примирення подружжя є правом суду, а не його обов`язком.
Аналогічні висновки викладені Верховним Судом в постановах від 03.12.2020 року у справі № 456/848/16-ц, від 11.11.2020 року у справі № 369/7035/18, від 09.09.2020 року у справі № 521/7207/18, від 20.07.2020 року у справі № 349/1031/17, від 10.06.2020 року у справі № 643/5316/18 та інших.
В даному випадку, з огляду на час розгляду справи в суді першої та апеляційної інстанцій, слід прийти до висновку, що сторони не відновили та не продовжують відносини. На запитання суду щодо примирення з апелянтом, позивач заявила що підтримує заявлені вимоги про розірвання шлюбу та вважає рішення суду правильним.
Інші доводи апеляційної скарги були предметом дослідження суду першої інстанції і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, не спростовують висновки суду першої інстанції та не містять підстав для скасування або зміни судового рішення.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З урахуванням встановлених обставин справи та положень ст. 375 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу ОСОБА_2 слід залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції - без змін.
Керуючись ст.ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд,-
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_2 залишити без задоволення.
Рішення Івано-Франківського міського суду від 02 грудня 2020 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.
Повний текст постанови складено 14 квітня 2021 року.

Суддя-доповідач:                                                        Василишин Л.В.
Судді:                                                                        Бойчук І.В.
                                                                        Максюта І.О.