ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/4663/21 Справа № 212/1387/16-ц 	  	Суддя у 1-й інстанції - Пустовіт О. Г. Суддя у 2-й інстанції - Барильська  А. П.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
22 червня 2021 року                                                                 м.Кривий Ріг
справа № 212/1387/16-ц 
Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого – судді: Барильської А.П.,
суддів: Бондар Я.М., Зубакової В.П.,
сторони:
позивач:  ОСОБА_1  
відповідачі:  ОСОБА_2 , ОСОБА_3 
розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження, у порядку ч.13 ст. 7, ч.1 ст. 369 ЦПК України, без повідомлення учасників справи, за наявними у справі матеріалами, апеляційну скаргу  ОСОБА_2 на рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 25 листопада 2020 року, яке ухвалено суддею Пустовітом О.Г. у м. Кривому Розі Дніпропетровської області та повний текст рішення складено 03 грудня 2020 року, -
ВСТАНОВИВ:
В березні 2016 року ОСОБА_1 звернулась з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про відшкодування моральної шкоди, завданої приниженням честі, гідності та ділової репутації фізичної особи.
В обґрунтування уточнених позовних вимог позивачем зазначено, що вона, на громадських засадах є головою новоствореного будинкового комітету будинку АДРЕСА_1 .
23.09.2015 року на подвір`ї, серед мешканців будинку АДРЕСА_1 , було заплановане проведення загальних зборів з метою вирішення питання про встановлення загальнобудинкового лічильника тепла.
Проте, загальні збори були фактично зірвані, оскільки до учасників зборів підійшла відповідач ОСОБА_2 , яка мешкає у вказаному будинку та є сусідкою позивача, та у присутності позивача та присутності щонайменше п`яти осіб, почала публічно звинувачувати позивача у зайнятті проституцією та обманному привласненні грошових коштів мешканців будинку. Дані звинувачення супроводжувались нецензурною лайкою на адресу позивача.
Згодом, 11.12.2015 року з 16.30 години, позивач, разом із членами будинкового комітету ОСОБА_4 та ОСОБА_5 почали обходити мешканців будинку з метою інформування про проведення чергових загальних зборів та інформування про результати роботи будинкового комітету.
Коли, приблизно о 18 год. 15 хв., позивач та ОСОБА_4 постукали у двері квартири АДРЕСА_2 , для того, щоб вручити запрошення на загальні збори, зі сторони ліфту вийшов син відповідача ОСОБА_2 – ОСОБА_3 , він був дуже агресивно налаштованим, став знімати позивача та ОСОБА_4 , без їх згоди, на мобільний телефон. Під час проведення зйомки став звинувачувати позивача у незаконному заволодінні грошових коштів мешканців будинку, у сепаратизмі та тероризмі. Звинувачення супроводжувались нецензурною лайкою та були виражені публічно, у присутності ОСОБА_4 .
На галас, спричинений образами відповідача ОСОБА_3 на сходову клітку вийшла відповідач ОСОБА_2 , яка мешкає поряд, у квартирі АДРЕСА_3 та почала останнього забирати до себе додому, кажучи, що досить знімати, оскільки цього вже достатньо для звинувачення.
З метою уникнення конфлікту, позивач та ОСОБА_4 підійшли до ліфту та зі свого мобільного викликали працівників поліції.
Після того як вони вийшли на вулицю дочекатися правоохоронців,
відповідач ОСОБА_3 вибіг слідом за ними, і почав знову кричати, ображати позивача нецензурною лайкою, називати шахрайкою та сепаратисткою, висловлював словесні погрози про те, що перетворить життя позивача на пекло та посадить за грати.
У результаті даного конфлікту відповідач ОСОБА_3 наніс позивачву удар ногою у область куприка, в зв`язку з чим було відкрито кримінальне провадження за ч.2 ст. 122 КК України.
Позивач зауважує на тому, що наданням сексуальних послуг за плату (проституцією) не займається, до діяльності сепаратистів та терористів ніякого відношення не має. У минулому та по теперішній час до адміністративної та кримінальної відповідальності вона не притягувалась. По відношенню до неї не відкрито жодне з кримінальних проваджень щодо злочинів, пов`язаних із шахрайством. 
Позивач є добропорядною людиною, заробляє собі на життя чесною сумлінною працею на одному із провідних підприємств нашого регіону. Крім того, вона є головою будинкового комітету та свій вільний час присвячує поліпшенню якості побуту мешканців будинку.
Відповідачі публічно поширили щодо неї негативну недостовірну інформацію щодо начебто її причетності до протиправної та злочинної діяльності та її начебто низьких моральних якостей, яка порочить та принижує її честь, гідність та ділову репутацію, привселюдно нецензурно ображали її, що є неприйнятним серед цивілізованого суспільства.
Кожен день, коли позивач із жахом згадує тогочасні події, вона не може спокійно почуватися, втратила нормальний сон, знизилася її працездатність. Оскільки відповідачі публічно наводили на неї наклепи, вона не може дивитися у вічі сусідам по будинку, адже вони були свідками поширення такої неправдивої інформації, її нормальні життєві зв`язки були порушені. Також цими діями завдано непоправимий удар по її діловій репутації, яку вона заробляла роками, та унеможливило продовження її активного громадського життя, бо тепер вона боїться особисто приходити до мешканців будинку з метою виконання своїх функцій голови будинкового комітету, адже кожен раз, коли вона чує поряд або у будинку галас, або бачить відповідачів, підсвідомо очікує зазнати протиправних посягань з боку відповідачів. 
На підставі наведеного вище, уточнивши свої позовні вимоги, позивач просила суд стягнути з відповідачів, з кожного окремо, на її користь моральну шкоду у розмірі 68 900 грн.
Рішенням Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 25 листопада 2020 року позов задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 в рахунок відшкодування моральної шкоди 50000 грн., судовий збір в розмірі 689 грн. та витрати на проведення експертизи 2145 грн.
Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 в рахунок відшкодування моральної шкоди 50000 грн., судовий збір в розмірі 689 грн. та витрати на проведення експертизи 2145 грн.
В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_2 просить скасувати рішення суду першої інстанції та направити справу для розгляду до іншого суду за встановленою підсудністю посилаючись на те, що судом першої інстанції допущено неповне з`ясування обставин справи та розглянуто позовні вимоги, які не були заявлені позивачем. 
Так, суд першої інстанції в описовій частині рішення суду посилаєтеся на те, що позовні вимоги позивача про захист честі, гідності та ділової репутації є доведеними, отже доведеними є і похідні вимоги позивача про відшкодування моральної шкоди, однак судом не враховано, що позовних вимог про захист честі, гідності та ділової репутації позивачем заявлено не було. 
Також суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні дійшов помилкового висновку про те, що відповідач ОСОБА_3 ображав позивача та наніс їй тілесні ушкодження, оскільки в матеріалах справи відсутній вирок, яким би були встановлені вказані в рішенні обставини.
Крім того апелянт вважає, що судом першої інстанції необґрунтовано розмір стягнутої з відповідачів на користь позивача моральної шкоди.
Також апелянт зауважує на тому, що позивачем по справі не в повному обсязі був сплачений судовий збір за подання позову, та суд першої інстанції, в порушення вимог Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» допустив до участі в судовому засіданні в якості адвоката особу, яка не мала статусу адвоката. 
Відзив на апеляційну скаргу не подано.
Рішення суду першої інстанції не оскаржено відповідачем ОСОБА_3 в частині часткового задоволення позовних вимог про стягнення з відповідача ОСОБА_3 на користь позивача ОСОБА_1 в рахунок відшкодування моральної шкоди 50000 грн., судовий збір в розмірі 689 грн. та витрати на проведення експертизи 2145 грн., тому, відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України, в цій частині рішення суду першої інстанції не підлягає перегляду судом апеляційної інстанції.
Справа розглядається без повідомлення учасників справи, в порядку ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України, оскільки ціна позову менше 100 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
При цьому колегія суддів відхиляє клопотання представника позивача ОСОБА_1 – ОСОБА_6 про забезпечення особистої участі представника позивача у відкритому судовому засіданні під час розгляду даної апеляційної скарги, з огляду на наступне.
Частинами 5, 6 ст. 279 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. Суд може відмовити в задоволенні клопотання сторони про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням сторін за одночасного існування таких умов: предметом позову є стягнення грошової суми, розмір якої не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; характер спірних правовідносин та предмет доказування у справі не вимагають проведення судового засідання з повідомленням сторін для повного та всебічного встановлення обставин справи.
Так, враховуючи ціну позову 137800 грн., що менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, дана справа підлягає розгляду без повідомлення учасників справи, а, згідно ч. 3 ст. 369 ЦПК України, розгляд цієї справи з повідомленням учасників справи можливо лише з урахуванням конкретних обставин, які перешкоджають суду апеляційної інстанції вирішити спір по суті без особистої явки сторін.
Як вбачається з матеріалів справи, характер спірних правовідносин та предмет доказування у справі не вимагають проведення судового засідання з повідомленням сторін, оскільки матеріали справи містять достатньо доказів для встановлення обставин справи та перевірки доводів викладених в апеляційній скарзі, та представником позивача не наведено обставин справи, які перешкоджають суду апеляційної інстанції вирішити спір по суті без особистої явки сторін, у зв`язку з чим клопотання предстанвика позивача про забезпечення особистої участі представника позивача у відкритому судовому засіданні під час розгляду даної апеляційної скарги.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.
Як встановлено судом та вбачається із матеріалів справи 23.09.2015 року, на подвір`ї будинку АДРЕСА_1 , серед мешканців вказаного будинку проводились загальні збори.
Однак, до учасників зборів підійшла ОСОБА_2 , яка, у присутності позивача та присутності сторонніх осіб, почала публічно звинувачувати позивача у зайнятті проституцією та обманному привласненні грошових коштів мешканців будинку. Дані звинувачення супроводжувались нецензурною лайкою на адресу позивача.
Згодом, 11.12.2015 року, позивач, разом із членами будинкового комітету ОСОБА_4 та ОСОБА_5 обходили мешканців будинку з метою інформування про проведення чергових загальних зборів та інформування про результати роботи будинкового комітету. Відповідач ОСОБА_3 , побачивши ОСОБА_1 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 став їх знімати без згоди на мобільний телефон. Під час проведення зйомки став звинувачувати позивача у незаконному заволодінні грошових коштів мешканців будинку, у сепаратизмі та тероризмі. Звинувачення супроводжувались нецензурною лайкою та були виражені публічно, у присутності ОСОБА_4 . 
На галас, спричинений образами відповідача ОСОБА_3 на сходову клітку вийшла відповідач ОСОБА_2 , яка мешкає поряд, у квартирі АДРЕСА_4 , та почала останнього забирати до себе додому, кажучи, що досить знімати, оскільки цього вже достатньо для звинувачення.
З метою уникнення конфлікту позивачем було викликано працівників поліції.
Після цього, як ОСОБА_1 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 вийшли на вулицю дочекатися правоохоронців,відповідач ОСОБА_3 вибіг слідом за ними, і почав знову кричати, ображати позивача нецензурною лайкою та висловлював словесні погрози.
Встановлені обставини знайшли своє підтвердження у поясненнях свідків ОСОБА_4 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_9 . 
Згідно висновку головного судового експерта Одеського науково-дослідного інституту судових експертиз Рукавішникова В.С. №18-445, 18-466, 18-447/07 від 07.11.2018 року, на наданому на дослідження оптичному носії «RIDATА» з фабричним маркуванням «RFD80M-80685 80 J5» міститься два файли «0001[11.12.2015_3gp.avi» та « НОМЕР_1 до позову про захист честі та гідності 3gpp» зі звукозаписами розмов, у розмові, що міститься у файлі «record20160327130536к до позову про захист честі та гідності. 3gpp», імовірно, приймали участь ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .
У розмові, що міститься у файлі «« ІНФОРМАЦІЯ_1 », імовірно, приймали участь ОСОБА_3 , ОСОБА_2 і ОСОБА_1 .
Звертаючись до суду з позовом про відшкодування моральної шкоди, завданої приниженням честі, гідності та ділової репутації фізичної особи позивач посилалась на те, що відповідачі по справі публічно поширили щодо неї негативну недостовірну інформацію щодо начебто її причетності до протиправної та злочинної діяльності та її начебто низьких моральних якостей, яка порочить та принижує її честь, гідність та ділову репутацію, привселюдно нецензурно ображали її, що є неприйнятним серед цивілізованого суспільства, у зв`язку з чим позивач має право на відшкодування моральної шкоди. 
Крім того позивач посилалась на те, що 11.12.2015 року їй було спричинено тілесні ушкодження у вигляді закритого перелому куприка із зміщенням відламків, в зв`язку з чим було відкрито кримінальне провадження за ч.2 ст. 122 КК України. Внаслідок такого ушкодження, позивач перебувала на лікарняному з 19.12.2015 року по 12.01.2016 року, та з 14.01.2016 року по 22.01.2016 року, що підтверджується листками непрацездатності, висновком експерта № 80 від 13.01.2016 року, висновком експерта № 1540 від 11.08.2016 року, які знаходяться в матеріалах справи.
Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог позивача до відповідача ОСОБА_2 , суд першої інстанції виходив з наявності правових підстав для стягнення з відповідача ОСОБА_2 на користь позивача 50 000 грн., оскільки вимоги позивача про відшкодування моральної шкоди, є доведеними та похідними від вимог про захист честі та гідності. 
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність правових підстав для стягнення з відповідача ОСОБА_2 на користь позивача моральної шкоди, однак не може погодитись з розміром стягнутої моральної шкоди, з огляду на наступне.
Частиною першою статті 15 ЦК України встановлено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
З урахуванням цієї норми, правом на звернення до суду за захистом наділена особа у разі порушення (можливого порушення), невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси.
Відтак суд повинен установити, чи були порушені (чи існує можливість порушення), не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.
Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.
З цією метою суд повинен з`ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права та можливість його захисту в обраний ним спосіб.
Відповідно до статті 34 Конституції України, кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір.
Згідно статті 68 Конституції України, кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.
Кожен має право на свободу вираження поглядів у розумінні статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якою передбачено свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів.
Статтею 34 Конституцією України гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів та переконань. Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір. Здійснення цих прав може бути обмежене законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров`я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя.
Способами захисту цивільних прав та інтересів у відповідності до ч.2 ст.16 ЦК України, серед іншого, є припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди тощо.
Вирішуючи питання про вибір способу захисту особистого немайнового права необхідно керуватись роз`ясненнями, викладеними у п.3, 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації», в яких, серед іншого зазначено наступне: вибір способу захисту особистого немайнового права, зокрема права на недоторканість ділової репутації, належить позивачеві; разом з тим, особа, право якої порушено, може обрати як загальний, так і спеціальний способи захисту свого права, визначені законом, який регламентує конкретні цивільні правовідносини. Спростування має здійснюватися у такий самий спосіб, у який поширювалася недостовірна інформація, а її наслідком має бути досягнення максимальної ефективності, за умови, що таке спростування охопить максимальну кількість осіб, що сприйняли попередньо поширену інформацію. Кожна особа має право на захист свого особистого немайнового права від протиправних посягань інших осіб. Захист особистого немайнового права здійснюється способами, встановленими главою 3 ЦК України.
Згідно ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків.
Відповідно до ч.ч.1,2 ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Частинами 1 і 6 ст.81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно до ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Згідно із статтями 297, 299 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі, на недоторканність своєї ділової репутації.
За змістом частини першої статті 277 ЦК України, фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації.
Статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для охорони порядку або запобігання злочинам, для охорони здоров`я або моралі, для захисту репутації або прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або підтримання авторитету і безсторонності суду і є необхідним в демократичному суспільстві.
Відповідно до частин першої, другої статті 30 Закону України «Про інформацію», ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи у тому самому засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку. Якщо суб`єктивну думку висловлено в брутальній, принизливій чи непристойній формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію, на особу, яка таким чином та у такий спосіб висловила думку або оцінку, може бути покладено обов`язок відшкодувати завдану моральну шкоду.
За змістом статті 277 ЦК України, не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції. Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки, поширені в засобі масової інформації, принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй частиною першою статті 277 ЦК та відповідним законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи у тому ж засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку. Якщо суб`єктивну думку висловлено в брутальній, принизливій чи непристойній формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію, на відповідача може бути покладено обов`язок відшкодувати моральну шкоду.
Відповідно до ст. 302 ЦК України, фізична особа має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію. Фізична особа, яка поширює інформацію, зобов`язана переконатися в її достовірності.
Статтею 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.
Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені нормами статті 1167 ЦК України, відповідно до яких моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.
Таким чином, відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.
Тобто при вирішенні спору про стягнення моральної шкоди суду слід встановити: наявність заподіяної позивачу шкоди, протиправність діяння відповідача, наявність причинного зв`язку між заподіяною шкодою і протиправним діянням відповідача. При цьому кожна із вказаних обставин повинна бути підтверджена належними та допустимими доказами.
Під моральною шкодою необхідно розуміти втрати немайнового характеру, внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства, моральна шкода може полягати у моральних переживаннях у зв`язку із знищенням чи пошкодженням майна, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.
Протиправною є поведінка, що не відповідає вимогам закону або договору, тягне за собою порушення майнових прав та інтересів іншої особи і спричинила заподіяння збитків. Причинний зв`язок як елемент цивільного правопорушення виражає зв`язок протиправної поведінки та шкоди, що настала, при якому протиправність є причиною, а шкода – наслідком.
Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що діями відповідача ОСОБА_2 , а саме обвинуваченнями, в супроводі нецензурної лайки, позивача у зайнятті проституцією та привласненні коштів мешканців будинку, які мали місце 23 вересня 2015 року, ОСОБА_1 причинено моральну шкоду приниженням її честі, гідності та ділової репутації, що, як наслідок, є відповідною правовою підставою для відшкодування відповідачем ОСОБА_2 моральної шкоди. 
Факт публічного поширення щодо позивача ОСОБА_1 негативної, недостовірної інформації щодо начебто її причетності до протиправної та злочинної діяльності та її начебто низьких моральних якостей, яка порочить та принижує честь, гідність та ділову репутацію позивача, привселюдне нецензурне ображання позивача, встановлені поясненнями свідків ОСОБА_4 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_9 .
При цьому колегія суддів вважає, що така поведінка відповідача ОСОБА_2 є неприйнятною серед цивілізованого суспільства, та оскільки при подіях 23 вересня 2015 року інформація була висловлена відповідачем ОСОБА_2 в брутальній, принизливій та непристойній формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію позивача, тому, на думку колегії суддів, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що на відповідача ОСОБА_2 покладено обов`язок відшкодувати моральну шкоду за такі дії. 
Не можуть бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції та відмови в задоволенні позовних вимог позивача доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції в описовій частині рішення суду посилаєтеся на те, що позовні вимоги позивача про захист честі, гідності та ділової репутації є доведеними, отже доведеними є і похідні вимоги позивача про відшкодування моральної шкоди, однак судом не враховано, що позовних вимог про захист честі, гідності та ділової репутації позивачем заявлено не було, оскільки суд першої інстанції в описовій частині рішення дійшов висновку про те, що позовні вимоги позивача про відшкодування моральної шкоди є доведеними, оскільки позивачем доведено факт приниження її честі та гідності. 
Крім того колегія суддів не приймає до уваги посилання апелянта на те, що події, які сталися 23.09.2015 року є подіями, що сталися на побутовому рівні, оскільки той факт, що 23.09.2015 року, на подвір`ї будинку АДРЕСА_1 , серед мешканців вказаного будинку проводились загальні збори та відповідач ОСОБА_2 у присутності позивача та присутності сторонніх осіб публічно звинувачувала позивача у зайнятті проституцією та обманному привласненні грошових коштів мешканців будинку та дані звинувачення супроводжувались нецензурною лайкою з боку відповідача ОСОБА_2 на адресу позивача, підтверджуються поясненнями свідків ОСОБА_4 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_9 . 
При цьому довідка Виконавчого комітету Жовтневої районної у місті ради № 1 від 16.01.2017 року, відповідно до якої головою будинкового комітету будинку АДРЕСА_1 , відповідно до рішення районної у місті ради від 23.09.2016 року «Про внесення мін до рішення районної у місті ради від 24.06.2016 року № 42 «Про затвердження дислокації органів самоорганізації населення району» є ОСОБА_10 , також що з 2012 року по 12 грудня 2015 року будинкового комітету в будинку АДРЕСА_1 зареєстровано не було (том 1 а.с.198) та довідка ТОВ «УЮТ-2011» від 28.11.2016 року про те, що товариство не отримувало від мешканців будинку АДРЕСА_1 запрошення щодо присутності представника ТОВ «УЮТ-2011» за зборах мешканців будинку 23.09.2015 року, не можуть свідчити про те, що 23.09.2015 року мешканці будинку АДРЕСА_1 не збирались на загальні збори. 
Отже, на думку колегії суддів, матеріали справи містять належні та допустимі докази на підтвердження того, що 23.09.2015 року біля будинку АДРЕСА_1 відбувались збори мешканців вказаного будинку, а відповідач ОСОБА_2 , в присутності позивача та присутності сторонніх осіб, публічно, з супроводом нецензурної лайки, поширила щодо позивача негативну недостовірну інформацію щодо начебто її причетності до протиправної та злочинної діяльності та її начебто низьких моральних якостей, яка порочить та принижує честь позивача. 
У Постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц, провадження № 14-446цс18, викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій, що передбачено ст.ст. 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України.
Європейський суд з прав людини у справі «Бочаров проти України» (остаточне рішення від 17 червня 2011 року) вказував на необхідність при оцінці доказів керуватися критерієм доведення «поза розумним сумнівом». Таке доведення може випливати зі співіснування достатньовагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів.
Отже, встановивши обставини справи, дослідивши та оцінивши докази по справі, що є прерогативою суду апеляційної інстанцій, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що вимоги позивача про відшкодування моральної шкоди з ОСОБА_2 підлягають частковому задоволенню, оскільки позивачем доведено факт поширення ОСОБА_2 щодо неї недостовірної інформації, яка порушує її честь, гідність та ділову репутацію, зокрема негативної недостовірної інформації щодо начебто причетності позивача до протиправної та злочинної діяльності та начебто низьких моральних якостей позивача, яка порочить та принижує її честь, гідність та ділову репутацію, та факт привселюдних нецензурних образ позивача з боку відповідача ОСОБА_2 , що є неприйнятним серед цивілізованого суспільства, у зв`язку з чим доводи апеляційної скарги відповідача ОСОБА_2 про недоведеність позовних вимог позивача не заслуговують на увагу. 
Вказані висновки колегії суддів повністю узгоджуються з висновками, викладеними Постанові Верховного Суду від 21 серпня 2018 року у справі № 607/4318/16-ц, провадження № 61-24241св18, Постанові Верховного Суду від 22 травня 2019 року у справі № 757/22307/17-ц, провадження № 61-48302св18, Постанові Верховного Суду від 17 січня 2020 року у справі № 343/1867/17, провадження № 61-4278св19 та Постанові Верховного Суду від 04 листопада 2020 року у справі № 757/30984/18-ц, провадження № 61-12258св20.
Однак, визначаючи розмір морального відшкодування що підлягає стягненню з відповідача ОСОБА_2 на користь позивача, суд першої інстанції не в повній мірі керуватися принципами рівності, поміркованості, розумності, справедливості та не врахував роз`яснення, що містяться у п.9 Постанови № 4 Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року «Про судову практику по справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», суд при визначенні розміру морального відшкодування повинен виходити з характеру й обсягу фізичних, душевних і психічних страждань, що випробував позивач у зв`язку з тяжкістю вимушених змін у життєвих і виробничих стосунках, часу та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, інших обставин, виходячи з принципів розумності, виваженості і справедливості, суд визначає у відшкодування моральної шкоди.
Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більш, а ніж достатнім для розумного задоволення потреб потерпілої особи і не повинен призводити до її збагачення.
Розмір моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин.
Таким чином, враховуючи глибину фізичних та душевних страждань позивача, які були викликані зміною нормального життєвого ритму, нормальних життєвих зв`язків, що в свою чергу призвело до порушення сну позивача, зниження працездатності, беручи до уваги, що відновлення нормального способу життя вимагало від позивача додаткових зусиль, розмір відшкодування моральної, яка має бути стягнута, з відповідача ОСОБА_2 на користь позивача становить 5000 грн., у зв`язку з чим доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 про невідповідність розміру морального відшкодування заслуговують на увагу. 
При цьому колегія суддів вважає, що вимога відповідача ОСОБА_2 про скасування рішення суду першої інстанції та направлення справи для розгляду до іншого суду за встановленою підсудністю є безпідставною, оскільки відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції наділений правом скасувати судове рішення і направити справу для розгляду до іншого суду першої інстанції за встановленою підсудністю, однак апелянтом не зазначено підстави, відповідно до яких остання вважає, що справу розглянуто з порушенням правил підсудності. Натомість, при розгляді даного спору правила підсудності, визначені ЦПК України, не порушено. 
Колегією суддів не приймаються до уваги доводи апеляційної скарги про те, що позивач при подачі позову не в повному обсязі сплатила судовий збір за подання позову, оскільки при подачі позову позивачем сплачено судовий збір в розмірі, який визначено Законом України «Про судовий збір», за одну вимогу майнового характеру в сумі 551,20 грн., що відповідає уточненим позовним вимогам позивача. 
Також колегією суддів не приймаються до уваги доводи апеляційної скарги  ОСОБА_2  про те, що суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні дійшов помилкового висновку про те, що відповідач  ОСОБА_3  ображав позивача та наніс їй тілесні ушкодження, так як в матеріалах справи відсутній вирок, яким би були встановлені вказані в рішенні обставини, оскільки відповідачем по справі  ОСОБА_3  рішення суду першої інстанції в частині стягнення з нього на користь позивача моральної шкоди 50000 грн., судового збору в розмірі 689 грн. та витрат на проведення експертизи 2145 грн. не оскаржено, в той час як права апелянта ОСОБА_2 рішенням суду першої інстанції в частині стягнення з відповідача ОСОБА_3 на користь позивача моральної шкоди не порушені. 
За таких обставин, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга відповідача ОСОБА_2 підлягає частковому задоволенню, рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 25 листопада 2020 року підлягає зміні в частині визначеного судом розміру моральної шкоди, стягнутої з відповідача ОСОБА_2 на користь позивача із зменшенням цього розміру з 50 000 грн. до 5 000 грн. 
У зв`язку із частковим задоволенням апеляційної скарги та необхідністю зміни рішення суду першої інстанції в частині визначеного судом першої інстанції розміру морального відшкодування, зменшенню підлягає стягнутий з відповідача ОСОБА_2 на користь позивача судом першої інстанції судовий збір з 689 грн. до 24 грн., що буде відповідати співмірності задоволеним позовних вимог позивача.
В іншій оскаржуваній частині рішення суду має бути залишено без змін. 
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Як вбачається з матеріалів справи, апелянтом при зверненні до суду апеляційної інстанції сплачено судовий збір у розмірі 826,80 грн. відповідно до платіжного доручення № 12 від 15 березня 2021 року (том 2 а.с.201), з яких 790,80 грн., в межах задоволених позовних вимог та часткового задоволення апеляційної скарги, відповідно до ч. 2 ст. 141 ЦПК України, підлягає стягненню з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 .
Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381-383 ЦПК України, суд -
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.
Рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 25 листопада 2020 року змінити в частині розміру моральної шкоди, стягнутої з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 , зменшивши цей розмір з 50 000 грн. до 5 000 (п`ять тисяч) грн.
Рішення суду змінити в частині визначеного судом розміру судового збору, стягнутого з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 , зменшивши цей розмір з 689 грн. до 24 (двадцять чотири) грн.
В іншій оскаржуваній частині рішення суду залишити без змін. 
Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір за подачу апеляційної скарги в розмірі 790 (сімсот дев`яноста) грн. 80 коп.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.
Повний текст постанови складено 22 червня 2021 року. 

Головуючий:

Судді: