Постанова
Іменем України
 
22 квітня 2021 року
м. Київ
справа № 2-994/11
провадження № 61-17175св20
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Фаловської І. М. (суддя-доповідач), Мартєва С. Ю., Стрільчука В. А.,
учасники справи:
заявник (боржник) - ОСОБА_1 , заінтересована особа (стягувач)- Акціонерне товариство «Райффайзен банк Аваль»,	
суб`єкти оскарження: приватний виконавець виконавчого округу Житомирської області Ковальський Максим Романович, приватний виконавець виконавчого округу Житомирської області Волкова Євгенія Олегівна,	
розглянувши у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу Акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» на ухвалу Богунського районного суду міста Житомира 
від 21 травня 2020 року у складі судді Слюсарчук Н. Ф. та постанову Житомирського апеляційного суду від 21 жовтня 2020 року у складі колегії суддів: Галацевич О. М., Григорусь Н. Й., Микитюк О. Ю.,
ВСТАНОВИВ:
Описова частина 
Короткий зміст позовних вимог
У лютому 2020 року ОСОБА_1 , заінтересована особа - Акціонерне товариство «Райффайзен банк Аваль» (далі - АТ «Райффайзен Бак Аваль»), звернувся до суду зі скаргою на дії приватних виконавців виконавчого округу Житомирської області Ковальського М. Р. та ОСОБА_2 .
Скарга мотивована тим, що 26 липня 2007 року між Відкритим акціонерним товариством «Райффайзен Банк Аваль» (далі - ВАТ «Райффайзен Банк Аваль»), правонаступником якого Публічне акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль» (далі - ПАТ «Райффайзен Банк Аваль»), 
та ОСОБА_1 укладено кредитний договір, відповідно до умов якого останній отримав кредитні кошти у розмірі 93 000 доларів США, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 13,50 % річних строком 
до 26 липня 2017 року
З метою забезпечення зобов`язань за кредитним договором, 26 липня 
2007 року між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_1 укладено договорі іпотеки, предметом якого є належний останньому житловий будинок АДРЕСА_1 , загальною площею 65,3 кв. м.
У зв`язку з неналежним виконанням умов кредитного договору станом 
на 16 серпня 2010 року утворилась заборгованість у розмірі 
100 075,88 доларів США.
Заочним рішенням Богунського районного суду міста Житомира від 31 січня 2011 року у справі № 2-944/11 позов ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» 
до ОСОБА_1 про дострокове розірвання договору кредиту 
та стягнення заборгованості задоволено частково. Розірвано кредитний договір від 26 липня 2007 року, укладений між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_1 . Стягнуто з ОСОБА_1 на користь 
ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» заборгованість за кредитним договором 
у розмірі 872 923,97 грн.
На підставі виконавчого листа № 2-994/11 від 24 березня 2011 року, виданого Богунським районним судом міста Житомира, 27 жовтня 
2018 приватним виконавцем виконавчого округу Житомирської області Ковальським М. Р. відкрито виконавче провадження № 57541446 
(далі - ВП).
14 листопада 2018 року приватним виконавцем винесено постанову про опис та арешт житлового будинку АДРЕСА_1 , загальною площею 65,3 кв. м, який належний ОСОБА_1 . 
В якості понятих у постанові про опис та арешт майна боржника 
від 14 листопада 2018 року зазначений, у тому числі, ОСОБА_3 
10 січня 2020 року приватним виконавцем Ковальським М. Р. зроблено заявку на публікацію на веб сайті Державного підприємства «Сетам» 
(далі - ДП «Сетам») описаного та арештованого майна боржника 
ОСОБА_1 в рамках ВП № 57541446. З продажу вказаного будинку призначалися електронні торги.
Постановою про передачу виконавчого провадження від 22 січня 2020 року виконавчий лист № 2-994/11 від 24 березня 2011 року передано приватному виконавцю виконавчого округу Житомирської області Волковій Є. О.
Боржник ОСОБА_1 зазначав, що постанова від 14 листопада 2018 року про опис та арешт майна боржника не містить підпису понятого 
ОСОБА_3 . Крім того, 22 січня 2020 року виконавче провадження передано на виконання приватному виконавцю ОСОБА_2 , а будинок, належний боржнику, який був описаний та арештований приватним виконавцем Ковальським М. Р., незаконно виставлений на електронні торги, оскільки є єдиним місцем проживання ОСОБА_1 , у зв`язку з чим на таке житло поширюється дія Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».
Посилаючись на вищевказане, ОСОБА_1 просив суд:
- поновити строк на оскарження постанови про опис та арешт майна боржника від 14 листопада 2018 року в рамках ВП № 57541446;
- визнати протиправною та скасувати постанову про опис та арешт майна боржника від 14 листопада 2018 року;
- визнати протиправними дії приватного виконавця виконавчого округу Житомирської області Ковальського М. Р. щодо передачі на реалізацію житлового будинку АДРЕСА_1 , загальною площею 65,3 кв. м, в рамках ВП № 57541446;
- зобов`язати приватного виконавця виконавчого округу Житомирської області Волкову Є. О. не здійснювати примусову реалізацію житлового будинку АДРЕСА_1 , загальною площею 65,3 кв. м, в рамках ВП № 57541446, до моменту закінчення мораторію.
Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції
Ухвалою Богунського районного суду міста Житомира від 21 травня 
2020 року скаргу ОСОБА_1 задоволено.
Поновлено ОСОБА_1 строк на оскарження постанови про опис та арешт майна боржника від 14 листопада 2018 року ВП № 57541446.
Визнано протиправною та скасовано постанову про опис та арешт майна боржника від 14 листопада 2018 року ВП № 57541446.
Визнано протиправними дії приватного виконавця виконавчого округу Житомирської області Ковальського М. Р. щодо передачі на реалізацію житлового будинку АДРЕСА_1 , загальною площею 65,36 кв. м, в рамках ВП № 57541446.
Зобов`язано приватного виконавця виконавчого округу Житомирської області Волкову Є. О. не здійснювати примусову реалізацію житлового будинку АДРЕСА_1 , загальною площею 65,3 кв. м, в рамках ВП № 57541446 до моменту закінчення мораторію.
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що постанова приватного виконавця про опис та арешт майна боржника від 14 листопада 2018 року не відповідає вимогам закону, оскільки не містить підпису понятого ОСОБА_3 . Крім того, даний будинок є постійним місцем проживання боржника, а тому згідно із Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» таке майно боржника не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) під час дії мораторію.
Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції
Постановою Житомирського апеляційного суду від 21 жовтня 2020 року ухвалу Богунського районного суду міста Житомира від 21 травня 2020 року в частині зобов`язання приватного виконавця виконавчого округу Житомирської області Волкової Є. О. не здійснювати примусову реалізацію житлового будинку АДРЕСА_1 , загальною площею 65,3 кв. м, в рамках ВП № 57541446 до моменту закінчення мораторію скасовано.
У іншій частині судове рішення суду першої інстанції залишено без змін.
Постанова апеляційного суду мотивована тим, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про задоволення вимог про зобов`язання приватного виконавця не здійснювати примусову реалізацію житлового будинку в рамках ВП № 57541446 до моменту закінчення мораторію, оскільки така вимога боржника не може бути окремим способом захисту під час розгляду скарги на дії державного чи приватного виконавця.
Короткий зміст вимог касаційної скарги 
У касаційній скарзі АТ «Райффайзен Банк Аваль» просить скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій і ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні скарги, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Касаційна скарга мотивована тим, що підставами касаційного оскарження судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Крім того, на момент вчинення виконавчих дій щодо опису та арешту майна одним із понятих був ОСОБА_3 , який не мав особистої зацікавленості у проведенні виконавчих дій, так як не пов`язаний з приватним виконавцем ОСОБА_4 родинним зв`язками, не був учасником виконавчого провадження, а також підлеглим учасників виконавчого провадження. 
А тому постанова про опис та арешт майна боржника від 14 листопада 
2018 року є правомірною.
Разом з тим, суди дійшли помилкового висновку про те, що майно є єдиним житлом боржника. ОСОБА_1 тривалий час проживає за межами України, крім того, ним не надано належних та допустимих доказів, що спірна квартира використовується ним, як постійне місце проживання.
Доводи інших учасників справи
У грудні 2020 року приватний виконавець виконавчого округу Житомирської області Волкова Є. О. подала відзив на касаційну скаргу, вказуючи на те, що касаційна скарга є обґрунтованою та підлягає задоволенню, а судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій підлягають скасуванню, як такі, що ухвалені з порушенням норм матеріального та процесуального права.
Інші учасники судового процесу не скористались правом подати відзив на касаційну скаргу, заперечень щодо її вимог і змісту до суду не направили.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
Суди встановили, що 26 липня 2007 року між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль», правонаступником якого ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», та ОСОБА_1 укладено кредитний договір, відповідно до умов якого останній отримав кредитні кошти у розмірі 93 000 доларів США, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 13,50 % річних строком до 26 липня 
2017 року
З метою забезпечення зобов`язань за кредитним договором, 26 липня 
2007 року між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_1 укладено договорі іпотеки, предметом якого є належний останньому житловий будинок АДРЕСА_1 , загальною площею 65,3 кв. м.
У зв`язку з неналежним виконанням умов кредитного договору станом 
на 16 серпня 2010 року утворилась заборгованість у розмірі 
100 075,88 доларів США.
Заочним рішенням Богунського районного суду міста Житомира від 31 січня 2011 року у справі № 2-944/11 позов ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» 
до ОСОБА_1 про дострокове розірвання договору кредиту 
та стягнення заборгованості задоволено частково. Розірвано кредитний договір від 26 липня 2007 року, укладений між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_1 . Стягнуто з ОСОБА_1 на користь 
ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» заборгованість за кредитним договором у розмірі 872 923,97 грн.
На підставі виконавчого листа № 2-994/11 від 24 березня 2011 року, виданого Богунським районним судом міста Житомира, 27 жовтня 
2018 приватним виконавцем виконавчого округу Житомирської області Ковальським М. Р. відкрито ВП № 57541446.
14 листопада 2018 року приватним виконавцем винесено постанову про опис та арешт житлового будинку АДРЕСА_1 , загальною площею 65,3 кв. м, який належний ОСОБА_1 . 
В якості понятих у постанові про опис та арешт майна боржника 
від 14 листопада 2018 року зазначений, у тому числі, ОСОБА_3 
10 січня 2020 року приватним виконавцем Ковальським М. Р. зроблено заявку на публікацію на веб сайті ДП «Сетам» описаного та арештованого майна боржника ОСОБА_1 в рамках ВП № 57541446. З продажу вказаного будинку призначалися електронні торги.
Постановою про передачу виконавчого провадження від 22 січня 2020 року виконавчий лист № 2-994/11 від 24 березня 2011 року передано приватному виконавцю виконавчого округу Житомирської області Волковій Є. О.
Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду
Відповідно до частини третьої статті 3 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених 
у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.
Частиною першою статті 402 ЦПК України визначено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
Відповідно до частин першої, другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог 
і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій відповідають.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права 
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
Згідно зі статтею 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання.
Пунктом 9 частини другої статті 129 Конституції України передбачено, що основними засадами судочинства є, зокрема, обов`язковість судового рішення.
Відповідно до частини першої статті 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.
Згідно зі статтею 1 Закону України «Про виконавче провадження» 
(у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових 
осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Частиною першою статті 5 Закону України «Про виконавче провадження» 
(у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) визначено, що примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».
Відповідно до частини першої статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.
Згідно зі статтею 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.
Звертаючись до суду зі скаргою на дії державного виконавця, 
ОСОБА_1 посилався на те, що постанова про опис та арешт майна боржника від 14 листопада 2018 року не містить підпису понятого 
ОСОБА_3 , що може свідчити про заінтересованість цього понятого у вчиненні вказаних дій. Крім того 22 січня 2020 року ВП № 57541446 передано на виконання приватному виконавцю ОСОБА_2 , а будинок, належний боржнику, який був описаний та арештований приватним виконавцем Ковальським М. Р., незаконно виставлений на електронні торги, оскільки є єдиним місцем проживання ОСОБА_1 , у зв`язку з чим на таке житло поширюється дія Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».
Відповідно до частини п`ятої статті 56 Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) про проведення опису майна (коштів) боржника виконавець виносить постанову про опис та арешт майна (коштів) боржника.
З постанови про опис та арешт майна боржника від 14 листопада 2018 року вбачається, що вона була складена без участі боржника ОСОБА_1 та у присутності двох понятих: ОСОБА_3 та ОСОБА_5 .
Згідно з пунктом 10 Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02 квітня 2012 року № 512/5 (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин (далі - Інструкція № 512/5)), постанова про опис та арешт майна (коштів) підписується виконавцем, понятими, зберігачем майна, боржником та стягувачем, їх представниками, а також іншими особами, які були присутні при проведенні опису майна (коштів). У разі відмови від підпису осіб, що були присутні при виконанні, про це робиться відмітка в постанові.
У разі відсутності боржника та якщо рішення може бути виконано без його участі, виконання рішення проводиться за участю стягувача або його представника та двох понятих (пункт 24 Інструкції № 512/5 (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин)).
Частиною третьою статті 22 Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) визначено, що понятими можуть бути будь-які дієздатні особи, які не мають особистої заінтересованості у вчиненні виконавчих дій і не пов`язані між собою або з учасниками виконавчого провадження родинними зв`язками, а також підлеглі учасників виконавчого провадження. Кількість понятих під час вчинення виконавчих дій не може бути меншою ніж дві особи. Понятий зобов`язаний засвідчити факт, зміст і результати виконавчих дій, під час провадження яких він був присутній. 
Задовольняючи скаргу ОСОБА_1 в частині визнання протиправною та скасування постанови про опис та арешт майна боржника від 14 листопада 2018 року, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, виходив з того, що постанова про опис та арешт майна боржника 
від 14 листопада 2018 року не містить підпису понятого ОСОБА_3 , боржника та стягувача, а тому не відповідає вимогам закону.
Відповідно до частини першої статті 1 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не може бути нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку.
Мораторій (заборона) на примусове відчуження майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті, який встановлений Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», має цільовий характер і є державною гарантією захисту конституційних прав та інтересів громадян, які отримали кредити саме в іноземній валюті.
Згідно з пунктом 4 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм.
За загальним правилом, при розгляді справ за скаргами сторін виконавчого провадження на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби суди повинні керуватися положеннями Конституції України, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, законами України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», «Про державну виконавчу службу», «Про виконавче провадження», іншими нормативно-правовими актами, які регулюють примусове виконання судових рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини, тощо.
У разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу державної виконавчої служби задовольнити вимогу заявника та усунути допущені порушення або іншим шляхом поновлює його порушені права чи свободи.
Обґрунтовуючи неправомірність дій приватного виконавця, суди попередніх інстанцій правильно виходили з того, що з огляду на положення Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого 
як забезпечення кредитів в іноземній валюті» на належний боржнику 
у ВП № 57541446 на житловий будинок АДРЕСА_1 не може бути примусово звернуто стягнення (відчужене без згоди власника).
Колегія суддів погоджується з таким висновком судів в цій частині з огляду на таке.
Суди встановили, що вказаний житловий будинок є предметом договору іпотеки, яким забезпечено виконання зобов`язань ОСОБА_1 за кредитним договором від 26 липня 2007 року, валютою за яким є долар США.
Під час примусового виконання заочного рішення Богунського районного суду міста Житомира від 31 січня 2011 року приватний виконавець виконавчого округу Житомирської області Ковальський М. Р. не встановив наявності у ОСОБА_1 будь-якого іншого майна чи коштів для виконання рішення суду або майна, яке було предметом іпотеки за невиконаним споживчим кредитом.
У боржника іншого нерухомого житлового майна немає, про що свідчить інформація з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
За таких обставин, встановивши відсутність у боржника іншого нерухомого житлового майна, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, обґрунтовано вважав дії приватного виконавця щодо вжиття заходів з реалізації спірного будинку такими, що порушують обмеження, які встановлені Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».
Скасовуючи ухвалу суду першої інстанції в частині зобов`язання приватного виконавця не здійснювати примусову реалізацію житлового будинку в рамках ВП № 57541446 до моменту закінчення мораторію, апеляційний суд виходив з того, що така вимога боржника не може бути окремим способом захисту під час розгляду скарги на дії державного чи приватного виконавця.
Доводи касаційної скарги про те, що постанова про опис та арешт майна боржника від 14 листопада 2018 року є правомірною, є безпідставними, оскільки не містить підпису понятого ОСОБА_3 , що, в свою чергу, суперечить положенням пункту 10 Інструкції № 512/5 та частини третьої статті 22 Закону України «Про виконавче провадження», що є підставою для визнання її протиправною та скасування.
При цьому Верховним Судом відхилено посилання АТ «Райффайзен Банк Аваль» на те, що будинок не є місцем постійного проживання боржника і тому на нього не поширюються положення Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», оскільки спірний будинок є єдиним нерухомим майном, яке належить ОСОБА_1 , та використовується ним як місце постійного проживання.
Відповідно до частин першої, шостої статті 29 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа може мати кілька місць проживання.
Разом з цим, згідно з частиною першою статті 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» громадянин України, а також іноземець чи особа без громадянства, які постійно або тимчасово проживають в Україні, зобов`язані протягом десяти днів після прибуття до нового місця проживання зареєструвати місце проживання. Реєстрація місця проживання особи здійснюється в день подання особою документів. Реєстрація місця проживання за заявою особи може бути здійснена з одночасним зняттям з реєстрації попереднього місця проживання.
Статтею 29 ЦК України та статтею 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» передбачено, що особа може мати декілька місць проживання, однак проведенням реєстрації свого місця проживання у конкретному жилому приміщенні особа сама визначає його як постійне місце проживання.
Таким чином, доводи касаційної скарги про те, що відповідач з 2015 року проживає на території США, не спростовують той факт, що будинок АДРЕСА_1 , у якому останній зареєстрований, є постійним місцем проживання ОСОБА_1 на території України.
Крім того, посилання в касаційній скарзі на те, що питання щодо визначеності постійного місця проживання було предметом дослідження Верховним Судом у справі № 761/24810/14 (провадження № 61-3647св19), колегія суддів не бере до уваги, оскільки в справі, на яку посилається заявник, суди встановили, що іпотекодавець підтвердив, що він не проживає у спірній квартирі, яка передана у заставу банку. Разом з тим, у цій справі, яка переглядається, суди встановили, що будинок АДРЕСА_1 є єдиним житлом ОСОБА_1 та використовується ним як місце постійного проживання. Іншого нерухомого майна у власності боржника немає.
Колегія суддів вважає, що в силу положень частини третьої статті 89 ЦПК України судами першої та апеляційної інстанцій всебічно, повно та об`єктивно надано оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному окремому доказу, а підстави їх врахування чи відхилення є мотивованими.
Слід зазначити, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. 
Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.
Однакове застосування закону забезпечує загальнообов`язковість закону, рівність перед законом та правову визначеність у державі, яка керується верховенством права. Єдина практика застосування законів поліпшує громадське сприйняття справедливості та правосуддя, а також довіру до відправлення правосуддя.
Неодноразове ухвалення протилежних і суперечливих судових рішень, особливо судами вищих інстанцій, може спричинити порушення права на справедливий суд, закріплене в пункті 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Аналогічний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження 
№ 14-446цс18).
Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (рішення у справах «Пономарьов проти України», «Рябих проти Російської Федерації», «Нєлюбін проти Російської Федерації») повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію. Повноваження вищих судів щодо скасування чи зміни тих судових рішень, які вступили в законну силу та підлягають виконанню, мають використовуватися для виправлення фундаментальних порушень.
З огляду на вищевикладене доводи касаційної скарги не знайшли свого підтвердження та не дають підстав для висновку про неправильне застосування норм матеріального права та порушення судами норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.
На думку судової колегії судові рішення, що переглядаються, є достатньо мотивованими.
Щодо судових витрат
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
Оскільки у задоволенні касаційної скарги відмовлено, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
З підстав вищевказаного, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції в нескасованій частині та постанову апеляційного суду - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу Акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» залишити без задоволення.
Ухвалу Богунського районного суду міста Житомира від 21 травня 2020 року в нескасованій частині та постанову Житомирського апеляційного суду 
від 21 жовтня 2020 року залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною 
і оскарженню не підлягає.
 
Судді:	І. М. Фаловська С. Ю. Мартєв В. А. Стрільчук