Справа № 466/8214/17                                         Головуючий у 1 інстанції: Зима І.Є. 
Провадження № 22-ц/811/2878/18                        Доповідач в 2-й інстанції: Ванівський О. М. 
Категорія:39

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

       24 травня 2021 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - судді: Ванівського О.М.
суддів: Цяцяка Р.П., Шеремети Н.О.,
секретаря: Івасюти М.В.,
за участі: представника ОСОБА_1 – адвоката Цімко П.О.,
       розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_2 на рішення Шевченківського районного суду від 13 вересня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики,

ВСТАНОВИВ:

       В листопаді 2017 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , в якому з врахуванням уточнених вимог просив ухвалити рішення, яким стягнути солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на його користь заборгованість за договором позики у розмірі 5 114 259,99 грн., а також сплачений судовий збір в сумі 8 000 грн.
       В обґрунтування позову посилався на те, що 24.06.2016р. уклав з ОСОБА_2 договір позики, на підставі якого позичив останньому 2 488 292,90 грн., що на момент укладення такого, за офіційним курсом НБУ складало 100 000,00 доларів США. Позичальник зобов`язався повернути вказану суму коштів до 24.06.2017р., зі сплатою щомісячних внесків, які складають не менше 1 % переданих коштів. Цього ж числа ОСОБА_2 надав йому розписку про отримання цих коштів, що також підписана двома свідками і його дружиною ОСОБА_3 , яка виступила поручителем при укладенні договору. Однак, станом на 28.04.2017р. ОСОБА_2 повернув йому лише частину позичених коштів в загальній сумі 12000,00 дол. США, що еквівалентна 314 262,11 грн. згідно офіційного курсу НБУ на дату повернення кожного із платежів за період часу з 26.07.2016р. по 28.04.2017р. Залишок позичених коштів в сумі 2 174 030,79 грн. ОСОБА_2 йому так і не повернув, відповідачі різними способами ухиляються від виконання своїх зобов`язань. Крім того позивач зазначав, що умовами договору позики передбачено обов`язок позичальника сплатити позикодавцеві штраф у розмірі 20 % від простроченої суми позики, у випадку неповернення коштів у повному розмірі у встановлений договором термін. Таким чином, сума штрафу за неповернення ОСОБА_2 позичених коштів згідно п. 5 договору позики, складає 434 806,15 грн. Також відповідачі повинні сплатити йому пеню в розмірі 0,5 % за кожний день прострочення зобов`язання, що за період з 25.06.2017 року до 27.10.2017 року, що становить 1 347 899,08 грн.
       25 січня 2018р. позивач подав заяву про збільшення розміру позовних вимог. Зокрема просив додатково стягнути розмір пені за період з 28.10.2017р. по 25.01.2018р. в розмірі 967 443,70 грн., а також інфляційні втрати   в сумі 151 841,27 грн. та 3 % річних за прострочення виконання грошового зобов`язання в сумі 38 239 грн.
       Рішенням Шевченківського районного суду від 13 вересня 2018 року позов задоволено.
       Стягнуто солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики у розмірі 5 114 259 ( п`ять мільйонів сто чотирнадцять тисяч двісті п`ятдесят дев`ять ) грн. 99 коп., з яких сума основного боргу – 2 174 030 грн. 79 коп., 434 806 грн. 15 коп. – штраф ; 2 315 342 грн. 78 коп. - пеня ; інфляційні втрати   в сумі 151841 грн. 27 коп., 3 % річних за прострочення виконання грошового зобов`язання в сумі 38 239 грн., а також сплачений судовий збір за подання позову в сумі 8 000 грн.
       Рішення суду оскаржив ОСОБА_2 подавши апеляційну скаргу.
       В апеляційній скарзі зазначає, що рішення прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права.
       Зазначає, що його було повідомлено про судове засідання призначене на 13.09.2018 року о 11 год. 00 хв., однак згідно записів журналу судового засідання, таке розпочато о 10 год. 18 хв., що унеможливило участь відповідача у судовому засіданні. Вважає такі дії суду порушенням закріпленого у Конвенції про захист прав та основоположних свобод права особи на доступ до суду та вимог передбачених цивільно процесуальним законодавством щодо належного повідомлення сторін.
       Крім того, заперечує факт підписання оспорюваного договору. Дослідження даної обставини можливе лише за умови проведення почеркознавчої експертизи. Зазначає, що у нього відсутня можливість подати до суду висновок експерта оскільки оригінали документів наявні лише у позивача.
Просить рішення Шевченківського районного суду від 13 вересня 2018 року скасувати.
24 травня 2021 року ОСОБА_3 подала клопотання про відкладення судового засідання на іншу дату у зв`язку з перебуванням на лікарняному.
24 травня 2021 року представник ОСОБА_2 – адвокат Соляник Р.А. подав клопотання відкладення судового засідання на іншу дату у зв`язку перебуванням на самоізоляції.
Колегія суддів вважає, що вказані клопотання не підлягають до задоволення.
Дана справа перебуває в провадженні суду апеляційної інстанції з грудня 2018 року і у всіх учасників справи було достатньо часу для наведення своїх доводів у поданому до суду позові, запереченні на позов, письмових поясненнях, апеляційній скарзі та відзиві на скаргу тощо.
За вищенаведених обставин колегія суддів вважає можливим здійснити апеляційний розгляд справи за відсутності сторін – на підставі наявних у справі даних та доказів.
       Заслухавши суддю - доповідача, пояснення представника позивача ОСОБА_4 на заперечення апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що така не підлягає до задоволення з наступних підстав.
Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Згідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вимогам.
       Суд першої інстанції прийшов до висновку, що позов є підставним та його слід задовольнити, та стягнути солідарно з відповідачів суму заборгованості, яка складає: 5 114 259, 99 грн., з яких сума основного боргу – 2 174 030,79 грн., 434 806,15 грн. – штрафу; 2 315 342,78 грн. - пені; 151 841,,27 грн. інфляційних втрат, 3 % річних за прострочення виконання грошового зобов`язання в сумі 38 239 грн., а також сплачений судовий збір за подання позову в сумі 8 000 грн.
       Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції.
       Встановлено, що 24.06.2016 року між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_2 укладено договір позики, на підставі якого ОСОБА_1 надав ОСОБА_2 у позику грошові кошти в сумі 2 488 292,90 грн. що на момент укладення договору, за офіційним курсом НБУ становило 100 000,00 доларів США. Позичальник зобов`язався повернути вказану суму коштів у повному розмірі у термін до 24.06.2017р. включно зі сплатою щомісячних внесків, які складають не менше 1 % (одного відсотка) переданих коштів.
        24 червня 2016 року ОСОБА_2 надав ОСОБА_1 письмову розписку про отримання вищевказаних грошових коштів, яка також підписана його дружиною ОСОБА_3 , а також двома свідками.
       Станом на 28.04.2017 року відповідач ОСОБА_2 повернув позивачу лише частину позичених коштів в загальній сумі 12 000,00 дол. США, що еквівалентна 314 262,11 грн. згідно офіційного курсу НБУ, станом на дату повернення кожного із платежів. Даний факт вбачається із наданого позивачем розрахунку, а саме: 26.07.2016р. - 1000 дол. США, що еквівалентно 24 787,74 грн.; 01.09.2016р. - 1000 дол. США, що еквівалентно 26081,25 грн.; 26.09.2016р. - 1000 дол. США, що еквівалентно 25 990,62 грн.; 08.11.2016р. - - 1000 дол. США, що еквівалентно 25 570,65 грн.; 14.11.2016р. - 1000 дол. США, що еквівалентно 25 630,39 грн.; 06.12.2016р. - 1000 дол. США, що еквівалентно 26 127,47 грн.; 23.12.2016р. - 1000 дол. США, що еквівалентно 26 286,01 грн.; 08.01.2017р. - 1000 дол. США, що еквівалентно 26286,71 грн.; 08.02.2017р. - 1000 дол. США, що еквівалентно 27 031,89 грн.; 28.02.2017р. - 1000 дол. США, що еквівалентно 27 053,67 грн.; 14.04.2017р. - - 1000 дол. США, що еквівалентно 26 864,20 грн.; 28.04.2017р. - 1000 дол. США, що еквівалентно 26551,45 грн.
       Таким чином, неповернутими залишаються 2 174 030,79 грн. позичених коштів.
Ухвалою Львівського апеляційного суду від 28 січня 2020 року за клопотанням ОСОБА_2 було призначено судову почеркознавчу експертизу, проведення якої доручено Київському науково-дослідному інституту судових експертиз. На вирішення експертів поставлено наступні питання: Чи виконано підпис в оригіналі договору позики від 24.06.2016 року ОСОБА_2 ? Чи виконано підпис в оригіналі Розписки від 24.06.2016 року ОСОБА_2 .
Висновком експертів за результатами проведення судово-почекрознавчої експертизи від 12 серпня 2020 року №4706/4707/20-32/19960-19963/20-32 встановлено, що підписи від імені ОСОБА_2 , які містяться у правому нижньому куті першого, другого та третього аркушів, у графі «Позичальник» на другому аркуші Договору позики від 24 червня 2016 року, виконані ОСОБА_2 . Підписи від імені ОСОБА_2 , які містяться у графах «Позичальник» у Розписці про отримання грошових коштів від 24 червня 2016 року за договором позики від 24 червня 2016 року, виконані ОСОБА_2 .
       Відповідно до ст. 110 ЦПК України висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивоване в судовому рішенні.
       Колегія суддів вважає, що висновок експерта є належним та достатнім доказом, що підтверджує укладення між сторонами договору позики.
       Відповідно до п. 5 договору позики від 24.06.2016р., у випадку неповернення позичальником позичених коштів у повному розмірі у встановлений договором термін позичальник сплачує позикодавцеві штраф у розмірі 20 % обчислених від простроченої суми позики.
       Згідно пункту 6 договору позики, у разі несвоєчасного повернення позичених коштів (залишку суми) у термін вказаний у п. 1 договору, позичальник окрім суми штрафу вказаного у п. 5 цього договору, сплачує позичкодавцеві пеню у розмірі 0,5 % за кожний день прострочення, обчислених від простроченої суми позики. 
Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Згідно ст.1046 ЦК України, за договором позики одна сторона передає у власність другій стороні грошові кошти або інші речі, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
У відповідності до ч.1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Договір позики вважається укладеним в момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (пункт 2 частини першої статті 1046 ЦК України).
Ця особливість реальних договорів зазначена в частині другій статті 640 ЦК України, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.
Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику.
Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
       За змістом статей 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати.
       Такий висновок відповідає правовому висновку викладеному Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 11.04.2018 року у справі № 758/1303/15-ц.
       Згідно ст.ст. 526, 527, 530, 629 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону, договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Згідно ч.3 ст.1049 ЦК України позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками. Гроші є речами визначеними родовими ознаками, оскільки є замінними.
       Окремо позивачем пред`явлено вимоги про стягнення штрафу, пені та інших сум за прострочення виконання грошового зобов`язання, з підстав та у розмірах встановлених актами законодавства, зокрема ст. 625 ЦК України, визначивши їх у договорі як додаткові відсотки.
       Згідно із ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
       Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
       У ст. 599 ЦК України визначено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.
       Приписи ст. 625 ЦК про розмір процентів, що підлягають стягненню за порушення грошового зобов`язання, є диспозитивними та застосовуються, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
       Отже, три проценти річних від простроченої суми за весь час прострочення застосовуються у випадку, якщо сторони в договорі не передбачили іншого розміру процентів річних.
       Необхідно враховувати, що коли в договорі не зазначено розміру процентів, цивільно-правова відповідальність за порушення грошового зобов`язання настає на підставі вимог закону, а саме ст. 625 ЦК.
       Якщо в договорі позики чи кредитному договорі встановлено збільшення розміру процентів у зв`язку з простроченням сплати боргу, розмір ставки, на яку збільшена плата за користування позикою (кредиту), слід вважати іншим розміром процентів, встановленим договором відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК.
       Таким чином, вбачається, що в договорі може бути збільшено саме розмір процентів, але не змінено порядок нарахування таких процентів, які визначаються як річні від простроченої суми.
       Неможливе ототожнення правової природи трьох процентів річних як відповідальності за порушення грошового зобов`язання та неустойки.
       Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 611 ЦК у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки. Статтею 549 цього Кодексу встановлено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Формами неустойки є штраф і пеня. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання (ч. 2 ст. 549 ЦК). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (ч. 3 ст. 549 ЦК).
       Неустойка має подвійну правову природу. До настання строку виконання зобов`язання неустойка є способом його забезпечення, а в разі невиконання зобов`язання перетворюється на відповідальність, яка спрямована на компенсацію негативних для кредитора наслідків порушення зобов`язання боржником. Разом з тим пеня за своєю правовою природою продовжує стимулювати боржника до повного виконання взятих на себе зобов`язань і після сплати штрафу, тобто порівняно зі штрафом є додатковим стимулюючим фактором. Після застосування такої відповідальності, як штраф, який має одноразовий характер, тобто вичерпується з настанням самого факту порушення зобов`язання, пеня продовжує забезпечувати та стимулювати виконання боржником свого зобов`язання.
       Водночас формулювання ст. 625 ЦК, коли нарахування процентів тісно пов`язується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів. За змістом ч. 2 ст. 625 ЦК нарахування інфляційних витрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Отже, проценти, передбачені ст. 625 ЦК, не є штрафними санкціями (постанова Верховного Суду України від 17 жовтня 2011 р. у справі 6-42цс11).
       Слід враховувати, що, попри подібність правової природи ч. 3 ст. 549 ЦК (щодо сплати пені) та ст. 625 цього Кодексу (щодо сплати трьох процентів річних), які в обох випадках застосовуються як відповідальність за порушення грошового зобов`язання, ці правові норми є різними за своєю правовою природою.
       Аналіз ст.ст.536, 549, ч.2 ст.625 ЦК України дає підстави для висновку про те, що проценти та неустойка є різними правовими інститутами, обмеження можливості одночасного застосування яких законом не встановлена.
ОСОБА_2 свої обов`язки за договором позики від 24.06.2016 року належним чином не виконав, що призвело до виникнення заборгованості яка складає 5 114 259, 99 грн., з яких сума основного боргу – 2 174 030,79 грн., 434 806,15 грн. – штрафу; 2 315 342,78 грн. - пені; 151 841,27 грн. інфляційних втрат, 3 % річних за прострочення виконання грошового зобов`язання в сумі 38 239 грн.
       Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
        ОСОБА_2 своїх розрахунків суми заборгованості не надав та не спростував розрахунок поданий позивачем.
       Судом першої інстанції правильно встановлено фактичні обставини справи, вірно застосовано матеріальний закон та дотримано процедуру розгляду справи, встановлену ЦПК України, ухвалено справедливе судове рішення, тому підстав для його зміни чи скасування колегія суддів не вбачає.
       Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Відповідно до ст. 129 Конституції України основними засадами судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими. 
Відповідно до ч. 1. ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст.ст. 367, 368, ст. 374, ст.ст. 375, 381, 382, 384, 389 ЦПК України, Львівський апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 – залишити без задоволення.
Рішення Шевченківського районного суду м.Львова від 13 вересня 2018 року- залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її постановлення, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.
       Повний текст постанови складено 27 травня 2021 року.

Головуючий :                                                 Ванівський О.М.

Судді:                                                        Цяцяк Р.П.

                                                               Шеремета Н.О.