ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/480/21 Справа № 203/2688/19 	  	Головуючий у першій інстанції:  Казак С. Ю. Суддя-доповідач: Красвітна  Т. П.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 лютого 2021 року колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:
головуючого –                        Красвітної Т.П., 
суддів:                                Свистунової О.В., Єлізаренко І.А.,
при секретарі                        Догоновій О.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу по апеляційній скарзі представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 02 червня 2020 року по справі за позовом ОСОБА_1 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 , треті особи – Центр надання соціальних послуг у Центральному районі Дніпровського міського центру зайнятості, Державна податкова інспекція у Центральному районі м.Дніпра Головного управління Державної фіскальної служби у Дніпропетровській області, про зобов`язання внести виправлення в трудову книжку щодо продовження роботи, передачу даних щодо використання найманої праці з перерахуванням єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, – 

ВСТАНОВИЛА:

27 липня 2019 року ОСОБА_1 звернулась до суду з даним позовом, посилаючись на те, що 14.03.2013 року між нею та відповідачем було укладено безстроковий трудовий договір, згідно якого вона була зобов`язана виконувати роботу тренера-викладача з кінного спорту з заробітною платою, яка визначається за угодою сторін, але не нижче законодавчо встановленого розміру мінімальною заробітної плати. Зазначений договір був зареєстрований Кіровським районним центром зайнятості м.Дніпропетровська, а в її трудовій книжці було зроблено запис про прийняття на роботу. Також договором передбачався режим роботи з 10-00 г. до 13-00 г. та з 14-00 г. до 19-00 г., вихідні дні – вівторок та четвер. 30.01.2018 року вона повідомила відповідача про бажання припинити трудові відносини з ним шляхом звільнення за власним бажанням та 13.02.2018 року отримала остаточний розрахунок, заповнену трудову книжку та примірник договору, з яких дізналась, що була звільнена за власним бажанням (ст.38 КЗпП України) ще 30.12.2016 року. Проте, це не відповідає дійсності, оскільки ще 12.02.2018 року нею проводились тренування з кінного спорту. Крім того, згідно п.18 договору, трудовий договір від 14.03.2018 року знято з реєстрації 13.02.2018 року. Весь 2017 та 2018 рік за неї не здійснювалась сплата єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, що спрямовується на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування. Таким чином, в її страховому стажі відсутній 1 рік 1 місяць роботи, оскільки через внесення неправдивих відомостей до трудової книжки, вона була звільнена 30.12.2016 року та з цього часу відповідачем не здійснювалась сплата єдиного внеску за неї, хоча вона продовжувала працювати у відповідача, виконувати свої функції тренера-викладача з кінного спорту. Оскільки трудова книжка їй була видана 13.02.2018 року та трудовий договір від 14.03.2013 року знято з реєстрації Центром надання соціальних послуг у Центральному районі Дніпровського міського центру зайнятості 13.02.2018 року, то й днем її звільнення має вважатись саме ця дата. Через те, що з її страхового стажу внаслідок внесення недостовірних відомостей зникли 13 місяців її праці, протягом яких вона отримувала мінімальну заробітну плату в розмірі 3200,00 грн., а єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування складає 22% від нарахованої заробітної плати, то сума неперерахованого відповідачем єдиного внеску складає 9152,00 грн. Тому позивач просила зобов`язати відповідача внести виправлення в трудову книжку щодо продовження її роботи на посаді тренера-викладача з кінного спорту в період з 30.12.2016 року по 13.02.2018 року; зобов`язати відповідача передати дані щодо використання найманої праці ОСОБА_1 до податкової інспекції за період з 30.12.2016 року по 13.02.2018 року, з перерахуванням на відповідний рахунок єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування в розмірі 9152,00 грн. та стягнути з відповідача судовий збір в сумі 1536,80 грн. 
Рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 02 червня 2020 року в задоволенні позову відмовлено. 
В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, ставить питання про скасування оскаржуваного рішення та ухвалення нового судового рішення про задоволенні позовних вимог у повному обсязі. 
Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія не знаходить підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування оскаржуваного рішення, виходячи з наступного. 
Встановлено судом та стверджується зібраними у справі доказами, що 14 березня 2013 року ОСОБА_1 прийнята на роботу до ФОП ОСОБА_3 на посаду тренера-викладача з кінного спорту за трудовим договором №04551300152 від 14.03.2013 року, що підтверджується копією трудової книжки позивача серії НОМЕР_1 (а.с. 13-16 т.1). 
Відповідно до пунктів 1, 2 вказаного вище трудового договору від 14 березня 2013 року, цей договір є безстроковим. Працівник зобов`язаний виконувати роботу тренера-викладача з кінного спорту, дотримуючись правил з охорони праці (а.с. 63-64 т.1). 
Наказом ФОП ОСОБА_3 №17 від 30.12.2016 року ОСОБА_1 звільнено з 30.12.2016 року з посади тренера-викладача з кінного спорту за власним бажанням на підставі статті 38 КЗпП України (а.с. 13-16, 80 т.1). 
Причиною звільнення у вказаному вище наказі №17 від 30.12.2016 року зазначено відсутність на роботі без поважних причин, а підставою також вказано доповідні записки від 5, 6, 24, 25, 26, 27 листопада 2016 року, 20, 21, 28 грудня 2016 року щодо регулярних пропусків робочих днів без поважних причин та без документів, підтверджуючих відсутність з поважних причин (а.с. 80 т.1). 
Відповідно до листа ГУ Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області від 30.12.2020 року №0400-010704-7/127791, у Державному реєстрі застрахованих осіб відсутня інформація про ОСОБА_1 щодо сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування у період з січня 2017 року по січень 2018 року включно (а.с. 16-20 т.2). 
Крім того, у Державному реєстрі фізичних осіб - платників податків ДПС України відсутня інформація про нараховану ОСОБА_1 заробітну плату та сум утриманого з неї податку за період з січня 2017 року по січень 2018 року включно, що підтверджується листом ГУ ДПС у Дніпропетровській області від 30.12.2020 року №119463/10/04-36-12-03-21 (а.с. 22-23 т.2). 
Згідно копії штатного розпису кінноспортивного клубу “Мустанг”, затвердженого наказом ФОП ОСОБА_3 від 25.03.2016 року №10, який вводиться в дію з 01.04.2016 року, що був чинним на час звільнення позивача з роботи 30.12.2016 року, у клубі наявна одна посада тренера та одна посада адміністратора (а.с. 69 т.1). 
Також, відповідно до копії штатного розпису кінноспортивного клубу “Мустанг”, затвердженого наказом ФОП ОСОБА_3 від 02.01.2017 року №15, який вводиться в дію з 03.01.2017 року, у клубі наявна одна посада тренера (а.с. 70 т.1). 
Згідно частини 1 статті 21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.
Відповідно до ст.23 КЗпП України трудовий договір може бути: 1) безстроковим, що укладається на невизначений строк; 2) на визначений строк, встановлений за погодженням сторін; 3) таким, що укладається на час виконання певної роботи.
Статтею 24 КЗпП України (в редакції, що діяла на час виникнення спірних правовідносин) встановлено, що трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі. Додержання письмової форми є обов`язковим: 1) при організованому наборі працівників; 2) при укладенні трудового договору про роботу в районах з особливими природними географічними і геологічними умовами та умовами підвищеного ризику для здоров`я; 3) при укладенні контракту; 4) у випадках, коли працівник наполягає на укладенні трудового договору у письмовій формі; 5) при укладенні трудового договору з неповнолітнім (стаття 187 цього Кодексу); 6) при укладенні трудового договору з фізичною особою; 7) в інших випадках, передбачених законодавством України.
При укладенні трудового договору громадянин зобов`язаний подати паспорт або інший документ, що посвідчує особу, трудову книжку, а у випадках, передбачених законодавством, - також документ про освіту (спеціальність, кваліфікацію), про стан здоров`я та інші документи.
Укладення трудового договору оформляється наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу про зарахування працівника на роботу.
Трудовий договір вважається укладеним і тоді, коли наказ чи розпорядження не були видані, але працівника фактично було допущено до роботи.
Статтею 24-1 КЗпП України (в редакції, що діяла на момент укладання між сторонами трудового договору від 14.03.2013 року) було встановлено, що у разі укладення трудового договору між працівником і фізичною особою фізична особа або за нотаріальним дорученням уповноважена нею особа повинна у тижневий строк з моменту фактичного допущення працівника до роботи зареєструвати укладений у письмовій формі трудовий договір у державній службі зайнятості за місцем свого проживання у порядку, визначеному центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сферах трудових відносин, соціального захисту населення.
Відповідно до Закону України Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо реформування загальнообов`язкового державного соціального страхування та легалізації фонду оплати праці», що набрав чинності 01.01.2015 року, ст.24-1 КЗпП України було виключено.
Також вказаним вище Законом було виключено ч.4 ст.24 КЗпП України, якою визначалось, що трудовий договір вважається укладеним і тоді, коли наказ чи розпорядження не були видані, але працівника фактично було допущено до роботи.
З урахуванням внесених до ст.24 КЗпП України змін, частинами 1-3 останньою було встановлено, що трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі. Додержання письмової форми є обов`язковим: 1) при організованому наборі працівників; 2) при укладенні трудового договору про роботу в районах з особливими природними географічними і геологічними умовами та умовами підвищеного ризику для здоров`я; 3) при укладенні контракту; 4) у випадках, коли працівник наполягає на укладенні трудового договору у письмовій формі; 5) при укладенні трудового договору з неповнолітнім (стаття 187 цього Кодексу); 6) при укладенні трудового договору з фізичною особою; 6-1) при укладенні трудового договору про дистанційну (надомну) роботу; 7) в інших випадках, передбачених законодавством України.
При укладенні трудового договору громадянин зобов`язаний подати паспорт або інший документ, що посвідчує особу, трудову книжку, а у випадках, передбачених законодавством, - також документ про освіту (спеціальність, кваліфікацію), про стан здоров`я та інші документи.
Працівник не може бути допущений до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
У відповідно до частини 1 статті 38 Кодексу законів про працю України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною з інвалідністю; догляд за хворим членом сім`ї відповідно до медичного висновку або особою з інвалідністю I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник.
Пунктом 4 частини 1 статті 40 Кодексу законів про працю України встановлено, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин. 
Тобто прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин.
Статтею 147 КЗпП України передбачено, що за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано один з таких заходів стягнення: догана; звільнення. Законодавством, статутами і положеннями про дисципліну можуть бути передбачені для окремих категорій працівників й інші дисциплінарні стягнення. 
У разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір (частина 1 статті 235 КЗпП України). 
Зі змісту наказу ФОП ОСОБА_3 №17 від 30.12.2016 року про звільнення ОСОБА_1 з 30.12.2016 року з роботи вбачається, що підставою звільнення вказано за власним бажанням, тобто на підставі статті 38 КЗпП України (а.с. 80 т.1). 
При цьому, причиною звільнення у вказаному вище наказі значиться відсутність на роботі без поважних причин, тобто формулювання, передбачене п. 4 ч. 1 статті 40 Кодексу законів про працю України. 
Згідно змісту позовної заяви, позивачем не оскаржується наказ ФОП ОСОБА_3 №17 від 30.12.2016 року про звільнення ОСОБА_1 з 30.12.2016 року з роботи. Позовних вимог, зокрема, про поновлення позивача на роботі, про встановлення факту перебування з ФОП ОСОБА_3 у трудових відносинах з 31.12.2016 року, - не заявлено. 
Входячи з викладеного, надавши належної оцінки представленим у справі доказам, у їх сукупності; встановивши наявність наказу ФОП ОСОБА_3 №17 від 30.12.2016 року про звільнення ОСОБА_1 з 30.12.2016 року з роботи, який не оспорений позивачем у судовому порядку; приймаючи також до уваги наявність відповідного запису у трудовій книжці; враховуючи, що позивачем не заявлено вимогу про встановлення факту перебування у трудових стосунках з відповідачем у період з 31.12.2016 року по 13.02.2018 року, - колегія приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовної вимоги про зобов`язання відповідача внести виправлення в трудову книжку щодо продовження позивачем роботи на посаді тренера-викладача з кінного спорту в період з 30.12.2016 року по 13.02.2018 року. 
Оскільки вимога про зобов`язання передати дані щодо використання найманої праці ОСОБА_1 до податкової інспекції за період з 30.12.2016 року по 13.02.2018 року, з перерахуванням на відповідний рахунок єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування в розмірі 9152,00 грн., є похідною від внесення змін до трудової книжки, то вона також задоволенню не підлягає. 
Посилання в апеляційній скарзі на те, що позовні вимоги заявлені не з метою поновлення на роботі, а з метою відновлення трудового (страхового) стажу позивача, не можуть бути прийняті до уваги. Адже, як зазначалось раніше, наявність наказу про звільнення, який є чинним, унеможливлює внесення виправлень в трудову книжку щодо продовження позивачем роботи на посаді тренера-викладача з кінного спорту в період з 30.12.2016 року по 13.02.2018 року. 
Суд першої інстанції надмірно навів обґрунтування пропуску позивачкою встановлених ст. 233 КЗпП України строків для звернення до суду з метою вирішення трудового спору. Однак, не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань. 
Отже, доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування районним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а лише зводяться до переоцінки доказів.
Суд звертає увагу, що, відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. 
Згідно ст. 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Таким чином, колегія приходить до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, а рішення суду першої інстанції підлягає залишенню без змін. 
Керуючись ст.ст. 259, 268, 367, 375, 381-383 ЦПК України, колегія суддів, –

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 – залишити без задоволення. 
Рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 02 червня 2020 року – залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги до Верховного Суду. 

Головуючий

Судді