ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
іменем України
08 квітня 2021 року
м. Харків
справа № 643/14713/19
провадження № 22ц/818/202/21
Харківський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:
головуючого – Котелевець А.В.,
суддів - Хорошевського О.М., Яцини В.Б.,
за участю секретаря – Огар І.В.,
імена (найменування) сторін:
позивач – ОСОБА_1 ,
відповідач – ОСОБА_2 ,
треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору, –  ОСОБА_3 ,  ОСОБА_4 ,  ОСОБА_5 , приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Ушивець Ольга Юріївна, 
представник - ОСОБА_6 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_6 - представника ОСОБА_1 на заочне рішення Московського районного суду міста Харкова від 27 лютого 2020 року в складі судді Мельникової І.Д., 
в с т а н о в и в :
У вересні 2019 року ОСОБА_1  звернувся до суду з позовом до  ОСОБА_2 , треті особи які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору, - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу (далі - приватний нотаріус ХМНО) Ушивець Ольга Юріївна про розірвання договору купівлі-продажу квартири.
Позов мотивовано тим, що 03 грудня 2014 року він, ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_4 , з одного боку, та ОСОБА_2 , з іншого боку, уклали договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 . Умовами договору передбачено, що оплата вартості квартири в відповідачем має бути здійснена у розстрочку п`ятьма платежами: перший у сумі 100340,00 грн – має бути сплачено до підписання договору, а наступні платежі в розмірі 86825,00 грн - до 03 грудня кожного наступного року - протягом чотирьох років.
Відповідач умови договору не виконав та не сплатив вартість житла у встановлений договором строк.
Посилаючись на вказані обставини, ОСОБА_1 просив розірвати договір купівлі-продажу кватири АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом ХМНО Ушивець О.Ю. за реєстровим №13959, та визнати право спільної сумісної власності на вказану квартиру за ним, ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_4 .
Заочним рішенням Московського районного суду міста Харкова від 27 лютого 2020 року позов ОСОБА_1 залишено без задоволення.
Заочне рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позов не є доведеним, оскільки позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження вимог, а надана позивачем нотаріально посвідчена заява є неналежної якості. Крім того, суд першої інстанції зазначав, що позов пред`явлено лише одним з співвласників майна, інші співвласники майна залучені до участі у справі в якості третіх осіб.
26 березня 2020 року ОСОБА_6 - представник ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов.
Апеляційна скарга мотивована тим, що звернення за судовим захистом позивачем самостійно та зазначення інших продавців у якості третіх осіб за відсутністю відповідних заперечень від інших співвласників відповідає вимогам закону, а тому суд першої інстанції дійшов помилкових висновків про відмову у задоволенні позову. Треті особи повідомлялись про час та місце розгляду справи та не заперечували проти задоволення позовних вимог, крім того, висловили свою волю на розірвання договору шляхом складання нотаріально посвідченої заяви. Зазначає, що копії, які були подані до суду разом з позовної заявою, засвідчені належним чином та є належними доказами. Висновки суду першої інстанції про відмову у встановлені обставин по справі на підставі наданих копій документів є передчасними, оскільки оригінали цих документів не оглянуті, питання щодо огляду оригіналів цих документів не вирішувалось.
Відповідач з заявою про перегляд заочного рішення до суду першої інстанції не звертався, правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався.
Частиною третьою статті 3 ЦПК України встановлено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до пункту другого частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до вимог частини першої статті 367 ЦПК України - в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.
Відповідно до частин першої, другої, п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції не відповідає.
Матеріали справи свідчать, що 03 грудня 2014 року між ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_4 , з одного боку, та ОСОБА_2 , з іншого боку, укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 . Договір посвідчено приватним нотаріусом ХМНО Ушивець О.Ю. за реєстровим № 13959.
Згідно з пунктом 6 договору за погодженням сторін продаж вчиняється за 447640,00 гривень, що за курсом НБУ на день укладення договору еквівалентно сумі 29645,00 доларів США, з яких 100340,00 гривень, що за курсом НБУ на день укладення цього договору еквівалентно сумі 6645,00 доларів США, покупець сплатив до моменту підписання цього договору, а інші 347300,00 гривень, що за курсом НБУ на день укладення цього договору еквівалентно сумі 23000,00 доларів США, за домовленістю сторін, покупець повинен сплачувати за таким графіком:
до 03 грудня 2015 року - 86825,00 гривень, що за курсом НБУ діючим на день укладення цього договору еквівалентно сумі 5750,00 доларів США;
до 03 грудня 2016 року- 86825,00 гривень, що за курсом НБУ діючим на день укладення цього договору еквівалентно сумі 5750,00 доларів США;
до 03 грудня 2017 року- 86825,00 гривень, що за курсом НБУ діючим на день укладення цього договору еквівалентно сумі 5750, 00 доларів США;
до 03 грудня 2018 року- 86825,00 гривень, що за курсом НБУ діючим на день укладення цього договору еквівалентно сумі 5750, 00 доларів США.
Про повний розрахунок між сторонами свідчитиме заява про повний розрахунок, підписана продавцями, що стане додатком до цього договору.
Зобов`язання за договором відповідач не виконав, не сплатив повну вартість квартири у встановлений договором строк згідно з графіком.
12 серпня 2019 року ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_4 звернулись у порядку статті 84 Закону України «Про нотаріат» до ОСОБА_2 з вимогою про розірвання вказаного договору та повернення спірної квартири.
Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Згідно з положеннями частини першої статті 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до частини першої статті 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Згідно зі статтею 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Частиною першою статті 611 ЦК України визначено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору, зміна умов зобов`язання, сплата неустойки, відшкодування збитків та моральної шкоди.
Відповідно до статті 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. У разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим.
За частиною першою статті 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.
Частиною першою статті 691 ЦК України передбачено, що покупець зобов`язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу, або, якщо вона не встановлена у договорі і не може бути визначена виходячи з його умов, - за ціною, що визначається відповідно до статті 632 цього Кодексу, а також вчинити за свій рахунок дії, які відповідно до договору, актів цивільного законодавства або вимог, що звичайно ставляться, необхідні для здійснення платежу.
Відповідно до статті 692 ЦК України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов`язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару. Договором купівлі-продажу може бути передбачено розстрочення платежу. У разі прострочення оплати товару продавець має право вимагати оплати товару та сплати процентів за користування чужими грошовими коштами. Якщо покупець відмовився прийняти та оплатити товар, продавець має право за своїм вибором вимагати оплати товару або відмовитися від договору купівлі-продажу. Якщо продавець зобов`язаний передати покупцеві крім неоплаченого також інший товар, він має право зупинити передання цього товару до повної оплати всього раніше переданого товару, якщо інше не встановлено договором або актами цивільного законодавства.
У кожному конкретному випадку питання про істотність порушення повинне вирішуватись з урахуванням усіх обставин справи, що мають значення. Так, суди повинні встановити не лише наявність істотного порушення договору, але й наявність шкоди, завданої цим порушенням другою стороною, яка може бути виражена як у вигляді реальних збитків та/або упущеної вигоди, її розмір, який не дозволяє потерпілій стороні отримати очікуване при укладенні договору; а також установити, чи є дійсно істотною різниця між тим, на що має право розраховувати сторона, укладаючи договір, і тим, що в дійсності вона змогла отримати.
Тобто йдеться про таке порушення договору однією із сторін, яке тягне для другої сторони неможливість досягнення нею цілей договору.
Такий правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 06 березня 2019 року у справі № 183/262/17 (провадження № 61-41932сво).
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Вирішальне значення для застосування положення частини другої статті 651 ЦК України має співвідношення шкоди з тим, що могла очікувати від виконання договору сторона.
Оскільки ОСОБА_2 не виконав одну з істотних його умов – не здійснив повністю розрахунок за придбане майно, тобто не вчинив дій щодо належного виконання умов договору, чим істотно порушив його умови, що ним не спростовано, спірний договір підлягає розірванню в судовому порядку.
Щодо вимог про визнання права власності, то слід зазначити таке.
Відповідно до частин третьої, четвертої статті 653 ЦК України у разі зміни або розірвання договору зобов`язання змінюється або припиняється з моменту досягнення домовленості про зміну або розірвання договору, якщо інше не встановлено договором чи не обумовлено характером його зміни. Якщо договір змінюється або розривається у судовому порядку, зобов`язання змінюється або припиняється з моменту набрання рішенням суду про зміну або розірвання договору законної сили. Сторони не мають права вимагати повернення того, що було виконане ними за зобов`язанням до моменту зміни або розірвання договору, якщо інше не встановлено договором або законом.
Отже, частину четверту статті 653 ЦК України слід розуміти так, що сторони не мають права вимагати повернення того, що було виконано обома сторонами до моменту розірвання договору, тобто якщо обидві сторони отримали зустрічне задоволення одна від одної. На це вказує використання множини у зазначеній нормі. При цьому, якщо договором було передбачено інші зобов`язання сторін, наприклад щодо передання іншого майна, сплати коштів, які не було виконано, то в разі розірвання договору такі зобов`язання припиняються на майбутнє.
Якщо ж зобов`язання з договору було виконано лише однією стороною, то в разі розірвання договору підлягають застосуванню правила про набуття, збереження майна без достатньої правової підстави або з підстави, яка згодом відпала (глава 83 ЦК України).
Договір, за яким одна сторона зобов`язується передати другій стороні певне майно, є правовою підставою для набуття другою стороною переданого їй майна. У разі розірвання такого договору правова підстава набуття другою стороною майна відпадає.
Відповідно до частини першої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно; особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.
Отже, якщо договір, на підставі якого друга сторона набула право власності на майно, розірвано, то друга сторона автоматично не втрачає права власності на це майно, а перша сторона не набуває права власності. При цьому відповідно до статті 392 ЦК України саме власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Тому позовна вимога про визнання права власності на майно не відповідає належному способу захисту права особи, яка право власності на це майно не набула. Водночас унаслідок розірвання договору, на виконання якого одна сторона передала майно, не одержавши зустрічного задоволення, виникає зобов`язання, за яким друга сторона повинна повернути майно першій стороні у володіння і у власність, а перша сторона має кореспондуюче право вимагати виконання цього обов`язку.
Аналогічні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 вересня 2020 року у справі № 916/667/18 (провадження № 12-145гс19).
Враховуючи, що позивачем обрано неналежний спосіб захисту, позовні вимоги про визнання права власності на спірну квартиру задоволенню не підлягають. 
Крім того, інші співвласники квартири ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 за якими ОСОБА_1 просить визнати право спільної сумісної власності, залучені до участі у справі у якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору. Зазначені особі не заявляли самостійних вимог щодо предмету спору, не є позивачами, а тому підстави для вирішення питання про визнання права власності за особами, які самостійно не заявляли таких вимог, відсутні.
Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права (частина 1 статті 376 ЦПК України).
Враховуючи викладене, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нової постанови про часткове задоволення позовних вимог.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», № 63566/00, параграф 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Відповідно до частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
За змістом наведених положень процесуального закону, якщо вимогу пропорційності розподілу судових витрат при частковому задоволенні позову точно визначити неможливо (наприклад, при частковому задоволенні позову немайнового характеру), то судові витрати розподіляються між сторонами порівну.
Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (частина 13 статті 141 ЦПК України).
Судові витрати, понесені позивачем, документально підтверджуються: за подачу позовної заяви – 5244,80 грн (а. с. 5), за подачу апеляційної скарги – 7867,20 грн (а. с. 115).
Таким чином, оскільки апеляційну скаргу задоволено частково, а саме- щодо вимоги негайного характеру, з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню судовий збір в загальному розмірі 1921 грн.
Керуючись ст. ст. 367, 374 ч. 1 п. 2, 376, 382, 384 ЦПК України, суд
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу ОСОБА_6 – представника ОСОБА_1 задовольнити частково.
Заочне рішення Московського районного суду міста Харкова від 27 лютого 2020 року скасувати та ухвалити нову постанову.
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 задовольнити частково.
Розірвати договір купівлі продажу квартири АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , з одного боку, та ОСОБА_2 , з іншого боку, посвідчений 03 грудня 2014 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Ушивець Ольгою Юріївною за реєстровим №13959.
В іншій частині позов залишити без задоволення.
Стягнути з  ОСОБА_2  (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , місце проживання:  АДРЕСА_2 ) на користь  ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 , місце проживання:  АДРЕСА_3 ) 1921 (одна тисяча дев`ятсот двадцять одна) грн судового збору.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду. 
Повне судове рішення складено 12 квітня 2021 року.
Головуючий                                                          А.В. Котелевець
Судді                                                                        О.М. Хорошевський
                                                                       В.Б. Яцина