УХВАЛА
08 квітня 2021 року
м. Київ
справа № 745/1047/18
провадження № 61-5019ск21
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Коротуна В. М. (суддя-доповідач), Бурлакова С. Ю., 
Червинської М. Є.,
розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Чернігівського апеляційного суду від 16 березня 2021 року в справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання порушень трудового законодавства,
ВСТАНОВИВ: 
У грудні 2018 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 , у якому просила суд визнати її звільнення 27 лютого 2018 року відповідачем незаконним, визнати наказ про звільнення незаконним, стягнути з відповідача на її користь середньоденну заробітну плату (181,61 грн) за 135 робочих днів за період вимушеного прогулу за період з 15 лютого 2018 року (з наступного дня закінчення її відпустки по догляду за дитиною до досягнення нею трьох років) 
по ІНФОРМАЦІЯ_1 (по день її працевлаштування в іншого роботодавця) у розмірі 24 517,35 грн, визнати її звільненою 31 серпня 2018 року з ініціативи роботодавця згідно з частиною першою статті 40 КЗпП України («ліквідація підприємництва») у зв`язку з ліквідацією ФОП ОСОБА_1 , стягнути з відповідача на її користь вихідну допомогу при звільненні згідно з частиною першою статті 40 КЗпП України («ліквідація підприємництва») у розмірі місячного середнього заробітку у розмірі 3 723,00 грн, стягнути з ОСОБА_1 на її користь невиплачену компенсацію за невикористану основну відпустку (за час роботи з 24 липня 
2012 року по 31 серпня 2018 року) та додаткову відпустку (за 2015-2018 роки) у розмірі 10 096,00 грн, стягнути з ОСОБА_1 на її користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні (починаючи з наступного дня з дати її звільнення по день постановлення рішення суду), стягнути з відповідача на її користь моральну шкоду у розмірі 18 847,70 грн.
Рішенням Сосницького районного суду Чернігівської області від 02 квітня 
2019 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено.
Постановою Чернігівського апеляційного суду від 16 березня 2021 року рішення Сосницького районного суду Чернігівської області від 02 квітня 2019 року скасовано та ухвалено нове рішення.
Визнано звільнення ОСОБА_2 27 лютого 2018 року фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 за пунктом четвертим статті 40 КЗпП України наказом від 27 лютого 2018 року незаконним.
Визнано ОСОБА_2 звільненою 28 лютого 2018 року за частиною першою статті 40 КЗпП України у зв`язку з ліквідацією фізичної особи-підприємця 
ОСОБА_1 .
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 середньоденну заробітну плату у розмірі 181,61 грн за 1 робочий день за період вимушеного прогулу 
28 лютого 2018 року, вихідну допомогу при звільненні у розмірі середньомісячного заробітку 3 723,00 грн, компенсацію за невикористану основну щорічну та додаткову відпустки у розмірі 8 455,40 грн, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 28 лютого 2018 року 
по 16 березня 2021 року у розмірі 138 205,21 грн (обов`язкові платежі та податки з цих сум не утримано).
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 5 000,00 грн у відшкодування моральної шкоди.
У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.
Вирішено питання про розподіл судових витрат.
25 березня 2021 року до Верховного Суду подано касаційну скаргу  ОСОБА_1 на постанову Чернігівського апеляційного суду від 16 березня 2021 року.
Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, колегія суддів дійшла висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки касаційна скарга подана на судове рішення у малозначній справі, що не підлягає касаційному оскарженню.
Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8). 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. 
Відповідно до пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню: судові рішення у малозначних справах, крім випадків, якщо: касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.
Відповідно до пункту 2 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Предметом касаційного оскарження є судове рішення, ухвалене у справі про визнання звільнення незаконним та стягнення середньоденної заробітної плати за 135 робочих днів за період вимушеного прогулу, вихідної допомоги при звільненні, невиплаченої компенсації за невикористану основну відпустку, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та моральної шкоди у розмірі 195 389,26 грн.
Зазначена справа є незначної складності та не належить до виключень із цієї категорії, передбачених пунктом 2 частини шостої статті 19 ЦПК України.
З урахуванням предмету позову, характеру правовідносин, складності справи, а також значення справи для сторін і суспільства, Верховний Суд вважає за можливе визнати цю справу малозначною.
Малозначна справа є такою в силу своїх властивостей, тому незалежно від того визнавав її такою суд першої чи апеляційної інстанції, ураховуючи, що частина шоста статті 19 ЦПК України розташована серед Загальних положень цього Кодексу, яка поширюється й на касаційне провадження.
Переглядаючи справу в касаційному порядку, Верховний Суд, який відповідно до частини третьої статті 125 Конституції України є найвищим судовим органом, виконує функцію «суду права», що розглядає спори, які мають найважливіше (принципове) значення.
При цьому Верховним Судом досліджено та взято до уваги: предмет позову, ціну позову, складність справи та наявність чіткої й незмінної судової практики, а також значення справи для сторін і суспільства, які дали можливість дійти висновку про малозначність справи.
Разом з тим, у касаційній скарзі заявник посилається на підпункти «а», «в» пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, проте вказані посилання є безпідставними й не спростовують визначення цієї справи як малозначної.
Посилання на інші випадки, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України за наявності яких судові рішення у малозначній справі підлягають касаційному оскарженню, касаційна скарга та додані до неї матеріали не містять.
Відповідно до вимог пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.
Зазначене відповідає Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.
Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. При цьому право на суд не є абсолютним і може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема, щодо умов прийнятності скарг, і такі обмеження не можуть зашкодити самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (пункт 36 рішення у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom) від 21 лютого 1975 року та пункт 27 рішення у справі «Пелевін проти України» від 20 травня 2010 року.
Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).
З урахуванням наведеного, оскільки ОСОБА_1 подавкасаційну скаргу на судове рішення у малозначній справі, що не підлягає касаційному оскарженню, увідкритті касаційного провадження у справі слід відмовити.
Керуючись статтею 129 Конституції України, статтею 176 ЦПК України, пунктом 5 частини шостої, частиною дев`ятою статті 19, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
УХВАЛИВ:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою  ОСОБА_1 на постанову Чернігівського апеляційного суду 
від 16 березня 2021 року в справі за позовом  ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання порушень трудового законодавства.
Копію ухвали разом з доданими до скарги матеріалами повернути особі, яка подавала касаційну скаргу. 
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:                                                                                     В. М. Коротун
 
С. Ю. Бурлаков
 
М. Є. Червинська