Постанова
Іменем України
 
22 квітня 2021 року
м. Київ
справа №551/980/19
провадження №61-19697св20
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: 
Висоцької В. С. (суддя-доповідач), Грушицького А. І., Литвиненко І. В., 
 
учасники справи:
позивач (відповідач за зустрічним позовом) - ОСОБА_1 ,
відповідач (позивач за зустрічним позовом) - ОСОБА_2 , 
відповідач (третя особа за зустрічним позовом) - ОСОБА_3 ,  
 
розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на постанову Полтавського апеляційного суду від 10 грудня 2020 року у складі колегії суддів Панченка О. О., Карпушина Г. Л., Одринської Т. В.,

ОПИСОВА ЧАСТИНА
 
Короткий зміст позовних вимог
У  вересні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , з позовом, в якому просила усунути перешкоди у користуванні правом власності на житловий будинок з господарськими будівлями по АДРЕСА_1 шляхом виселення з указаного домоволодіння відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .
Позов мотивовано тим, що позивач є власником домоволодіння по                    АДРЕСА_1 , яке вона успадкувала після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 матері - ОСОБА_4 , згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 31 травня               2019 року.
За життя ОСОБА_4 мала намір продати спірне домоволодіння                     ОСОБА_2 та дозволила проживати в ньому за умови, що остання в подальшому буде мати повну суму коштів для укладення договору купівлі-продажу. Проте, необхідні кошти за домоволодіння ОСОБА_2 не сплатила та договір купівлі-продажу не було укладено.
Після оформлення у встановленому законом порядку своїх спадкових прав та набувши право власності на домоволодіння по АДРЕСА_1 , ОСОБА_1 , звернулася до відповідачів з проханням звільнити належне їй домоволодіння, оскільки має намір проживати там з своїм неповнолітнім сином, проте відповідачі у добровільному порядку домоволодіння не звільняють, що є підставою для їх виселення в судовому порядку.  
У жовтні 2019 року ОСОБА_2 подала зустрічний позов до ОСОБА_1 , третя особа - ОСОБА_3 , в якому просила стягнути з відповідача подвійну суму завдатку у розмірі 54 000 грн, витрат, понесених на покращення домоволодіння за період проживання у розмірі 56 000 грн.
Зустрічний позов мотивовано тим, що у 2007 році ОСОБА_2 домовилася з матір`ю ОСОБА_1 - ОСОБА_4 про купівлю у неї домоволодіння по АДРЕСА_1 за 30 000 грн. На підтвердження наміру придбати вказане домоволодіння надала завдаток у сумі 27 000 грн та переїхала проживати у вказане житло. 
У розписці від 21 листопада 2007 року ОСОБА_2 закріпила домовленість з ОСОБА_4 про нотаріальне посвідчення договору купівлі-продажу з доплатою з її сторони 3000 грн після виготовлення ОСОБА_4 правовстановлюючих документів на домоволодіння.
Проте, ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 померла, і договір купівлі продажу не відбувся, оскільки останньою не виготовлено правовстановлюючі документи на спірне домоволодіння.
31 травня 2019 року ОСОБА_1 оформила спадщину після померлої матері і отримала свідоцтво про право на спадщину за законом, в тому числі і на спірне домоволодіння. Проте не дійшла згоди з ОСОБА_1 щодо переоформлення будинку.  
 
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій
Рішенням Шишацького районного суду Полтавської області від 01 жовтня 2020 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено. 
Виселено ОСОБА_2 , ОСОБА_3 з житлового будинку по АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_1 , без надання іншого житлового приміщення. 
Зустрічний позов ОСОБА_2 задоволено частково. 
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь  ОСОБА_2 подвійну суму завдатку у розмірі 54 000 грн, 24 245 грн на відшкодування витрат по облаштуванню домоволодіння в період проживання з 2007 року, 500 грн на відшкодування витрат по сплаті судового збору та 6000 грн на відшкодування витрат на правову допомогу адвоката, разом стягнуто 84 745 грн. 
У задоволенні іншої частини вимог зустрічного позову відмовлено.
Рішення суду в частині виселення ОСОБА_2 та ОСОБА_3 з житлового будинку, без надання іншого житлового приміщення, мотивовано тим, що ОСОБА_1 є власником спірного домоволодіння, а відповідачі проживають в ньому без передбачених законом підстав і у добровільному порядку відмовляються звільнити його, чим порушують права ОСОБА_1 як власника.
Рішення суду в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 подвійної суми завдатку мотивовано тим, що в листопаді 2007 року ОСОБА_2 сплатила завдаток матері ОСОБА_1 - ОСОБА_4 , з якою була домовленість щодо укладення договору купівлі-продажу будинку у майбутньому, що підтверджується відповідною розпискою                               від 21 листопада 2007 року. Проте, за життя ОСОБА_4 договір купівлі-продажу домоволодіння не укладено з підстав неоформлення нею правовстановлюючих документів на це нерухоме майно. 
Рішення суду в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 суми відшкодування витрат по облаштуванню домоволодіння в період її проживання ґрунтується на експертному висновку № 5 від 06 липня                2020 року, яким визначено ринкову вартість спірного житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами на момент проведення експертизи та вартість даного домоволодіння станом на жовтень 2007 року, а також на позиції місцевого суду щодо необхідності визначення реальної вартості понесених ОСОБА_2 витрат на покращення стану домоволодіння за період проживання шляхом обрахування різниці між вищезазначеними ринковими вартостями спірного домоволодіння у різний час. 
Постановою Полтавського апеляційного суду від 10 грудня 2020 року  ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення суду першої інстанції скасовано в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів.
Ухвалено у цій частині нове рішення про часткове задоволення зустрічного позову.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 суму авансу у розмірі  27 000 грн.
У задоволенні іншої частини вимог зустрічного позову відмовлено. 
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на правничу допомогу у розмірі 1500 грн.
В іншій частині рішення суду залишено без змін.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати по сплаті судового збору в сумі 128,41 грн.
Постанова апеляційного суду мотивована тим, що передана ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 сума у розмірі 27 000 грн за своєю суттю є авансом, який підлягає поверненню, а не завдатком.
Суд першої інстанції дійшов неправильного висновку, що обумовлена у розписці від 21 листопада 2007 року сума є завдатком, а не авансом, у зв`язку з чим помилково застосував до спірних правовідносин положення частини першої статті 571 ЦК України та безпідставно стягнув з                 ОСОБА_1 , як спадкоємця ОСОБА_4 , на користь ОСОБА_2 суму в розмірі 54 000 грн.
У даному випадку з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 підлягає стягненню сума в рахунок повернення авансу в розмірі 27 000 грн.
Відмовляючи у задоволенні вимог про стягнення з ОСОБА_1 коштів на відшкодування витрат по облаштуванню спірного домоволодіння в період проживання в ньому ОСОБА_2 у розмірі 24 245,00 грн, апеляційний суд виходив з того, що ОСОБА_2 не надала суду жодних письмових доказів, які могли б підтвердити факт понесення нею витрат на проведення будівельних та ремонтних робіт за власний рахунок.
Апеляційний суд виходив з того, що суд першої інстанції передчасно дійшов висновку, що саме ця сума (24 245 грн) є об`єктивною та доведеною, оскільки судовий експерт у своєму експертному висновку № 5 від 06 липня 2020 року не відобразила розмір реально витрачених ОСОБА_2 коштів на облаштування спірного домоволодіння протягом періоду проживання в ньому з урахуванням інфляційних показників, що могли вплинути на вартість робіт та матеріалів по облаштуванню домоволодіння, а також розміру зносу вже оновлених частин домоволодіння протягом часу їх використання самою ОСОБА_2 . Зокрема перелік виконаних робіт і матеріалів, що викладений у висновку судової оціночно-будівельної та будівельно-технічної експертизи не містить їх вартості з урахуванням зносу на час проведення дослідження.
Таким чином, суд першої інстанції, поклавши вказані висновки судового експерта в основу свого рішення, ретельно не дослідив вищезазначені обставини, обмежившись при визначенні остаточного розміру суми стягнення лише відніманням від суми ринкової вартості спірного житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами на момент проведення експертизи суми вартості даного домоволодіння станом на жовтень               2007 року, що не дає підстави вважати дану суму понесених ОСОБА_2 витрат правильною.
Короткий зміст вимог касаційної скарги
У касаційній скарзі ОСОБА_2 не погодилась з висновками апеляційного суду в частині відмови у задоволенні вимог зустрічного позову, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати прийняту цим судом постанову із залишенням в силі рішення суду першої інстанції.  
Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції неправильно оцінив доказ - розписку в частині завдатку, а сприйняв її авансом, що є незаконним встановленням факту. Під час розгляду справи доведено та підтверджується розпискою, що отримана сума є завдатком, а не авансом. З вини ОСОБА_1 не було вчинено правочин, у зв`язку з чим судом першої інстанції обґрунтовано застосовано правові наслідки стягнення подвійного розміру завдатку.
Суд апеляційної інстанції безпідставно відмовив у задоволенні зустрічних вимог про стягнення коштів на відшкодування витрат по облаштуванню домоволодіння в період проживання з 2007 року, які підтверджувались письмовими доказами, зокрема відповідною судовою експертизою. Суд апеляційної інстанції неправильно встановив обставини, що потягло за собою незаконність застосування закону в цій частині.
Апеляційним судом не враховано висновків Верховного Суду, викладених у справах №№ 643/8095/16-ц, 295/798/19, 444/1725/16-ц, 328/216/18, 757/76875/17. 
Відзив на касаційну скаргу іншими учасниками справи до суду не подано
Фактичні обставини, встановлені судами
Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 31 травня 2019 рокуОСОБА_1 є власником домоволодіння по  АДРЕСА_1 , яке вона успадкувала після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 її матері - ОСОБА_4 .
За життя ОСОБА_4 мала намір продати спірне домоволодіння                  ОСОБА_2 та дозволила останній проживати в ньому.  При цьому,  ОСОБА_2 передала ОСОБА_4 сум у розмірі 27 000 грн в рахунок продажу у майбутньому вказаного будинку, про що складена відповідна розписка від 21 листопада 2007 року.
Договір купівлі-продажу між ними не укладено, оскільки ОСОБА_4 за життя не виготовила правовстановлюючих документів на домоволодіння, а ОСОБА_2 не виплатила їй усієї грошової суми, продовжуючи проживати в домоволодінні. 
Після оформлення у встановленому законом порядку спадкових прав та набувши права власності на домоволодіння, ОСОБА_1 звернулася до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 з проханням звільнити належне їй домоволодіння, оскільки має намір проживати там з своїм неповнолітнім сином, проте відповідачі у добровільному порядку житло не звільняють. 
МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА                                                              
Позиція Верховного Суду
Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:
1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;
3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;
4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Відповідно до статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Постанова апеляційного суду оскаржується в частині відмови у задоволенні вимог зустрічного позову щодо стягнення подвійної суми завдатку та витрат по облаштуванню домоволодіння, у зв`язку з чим, Верховний Суд переглядає оскаржуване рішення у касаційному порядку на предмет законності і обґрунтованості саме у цій частині та в межах доводів, наведених заявником у касаційній скарзі.
Касаційна скарга задоволенню не підлягає.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Відповідно до частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Частина перша статті 628 ЦК України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Згідно зі статтею 657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.
Згідно з частиною першою статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Частиною першою статті 546 ЦК України визначено, що виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.
Відповідно до частин першої, третьої статті 635 ЦК України попереднім є договір, сторони якого зобов`язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Законом може бути встановлено обмеження щодо строку (терміну), в який має бути укладений основний договір на підставі попереднього договору. Істотні умови основного договору, що не встановлені попереднім договором, погоджуються у порядку, встановленому сторонами у попередньому договорі, якщо такий порядок не встановлений актами цивільного законодавства. Попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена, - у письмовій формі. Зобов`язання, встановлене попереднім договором, припиняється, якщо основний договір не укладений протягом строку (у термін), встановленого попереднім договором, або якщо жодна із сторін не направить другій стороні пропозицію про його укладення.
Попередній договір є одним з різновидів цивільних договорів, а тому йому властиві всі родові ознаки договорів. Так, попередній договір вважається укладеним з моменту, коли сторони досягли угоди з усіх істотних умов договору. При цьому, для попереднього договору, наряду з іншими його умовами повинні бути визначені ті, які є суттєвими для основного договору.
Тобто, у попередньому договорі, крім основного зобов`язання, може бути передбачена відповідальність сторін з того, чи іншого питання, зокрема за неналежне виконання зобов`язання у виді штрафних санкцій.
За статтею 570 ЦК України завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов`язання і на забезпечення його виконання. Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом.
Ознакою завдатку є те, що він слугує доказом укладення договору, на забезпечення якого його видано, одночасно є способом платежу та способом забезпечення виконання зобов`язання.
На відміну від завдатку, аванс - це лише спосіб платежу. Він не виконує забезпечувальної функції, а виконує функцію попередньої оплати, яка підлягає поверненню у випадку невиконання зобов`язання.
Правила статті 570 ЦК України поширюються на випадки, коли договір було укладено, але одна із сторін ухиляється від його виконання.
Внесення завдатку як способу виконання зобов`язання може мати місце лише у разі наявності зобов`язання, яке повинно було виникати на підставі договору купівлі-продажу.
Оскільки договору, який би за своєю формою та змістом відповідав вимогам законодавства між сторонами укладено не було, а вони лише домовилися укласти такий договір (договір купівлі-продажу будинку) у майбутньому, то передана ОСОБА_2 грошова сума у розмірі 27 000 грн, є авансом, який підлягав поверненню, а не завдатком.
Встановивши вказані обставини, апеляційний суд дійшов правильного висновку про те, що грошові кошти передані ОСОБА_4 , спадкоємцем якої є ОСОБА_1 є авансом, та підлягають поверненню останньою на користь ОСОБА_2 . 
Викладене узгоджується з правовим висновком Верховного Суду України, викладеним у постанові від 13 лютого 2013 року у справі №6-176цс12, а також з висновками, викладеними у постановах Верховного Суду                      від 01 жовтня 2020 року у справі №361/8331/18 (провадження №61-22682св19), від 13 січня 2021 року у справі №686/6823/14 (провадження            № 61-6475св20).
Посилання у касаційній скарзі на постанову Верховного Суду від 27 травня 2020 року у справі №757/76875/17 є необґрунтованими та не свідчать про неправильне застосування судом у справі, що переглядається норм матеріального права. Висновки у наведеній постанові та встановлені обставини зводяться до того, що оскільки договору,  який би за своєю формою та змістом відповідав вимогам законодавства між сторонами укладено не було, а вони лише домовилися укласти такий договір у майбутньому, то передана позивачем грошова є авансом, який підлягав поверненню, а не завдатком.
Такі ж висновки містяться у наведених вище постановах та, яким, як встановлено вище, відповідають висновки судів у справі, яка є предметом перегляду, з урахуванням установлених у ній обставин.  
Колегія суддів не приймає до уваги посилання у касаційній скарзі  на висновки Верховного Суду у справах №643/8095/16-ц (ухвала від 28 травня 2020 року, провадження №61-7951ск20), №295/798/19 (ухвала                             від 25 березня 2020 року, провадження №61-4259ск20), №444/1725/16 (ухвала від 16 квітня 2020 року, провадження №61-6845ск20), №328/216/18 (ухвала від 21 травня 2020 року, провадження №61-8006ск20), оскільки у цих справах Верховним Судом постановлено ухвали про відмову у відкритті касаційних проваджень з підстав подання касаційних скарг на судові рішення у малозначних справах, що не підлягають касаційному оскарженню. У вказаних ухвалах не викладено правових висновків щодо застосування норми матеріального права та остаточного формування правового висновку Верховного Суду не відбулось.   
Колегія суддів відхиляє доводи касаційної скарги про наявність підстав для стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрат по облаштуванню домоволодіння, та погоджується з висновками апеляційного суду у цій частині, який на підставі належної оцінки зібраних у справі доказів встановив відсутність будь-якого документального підтвердження факту понесення ОСОБА_2 витрат на проведення будівельних та ремонтних робіт за власний рахунок, їх об`єм і вартість. 
При цьому, апеляційний суд дав належну оцінку висновку експерта                 від 06 липня 2020 року, у якому не відображено розмір реально витрачених ОСОБА_2 коштів на облаштування спірного домоволодіння протягом періоду проживання в ньому, та дійшов обґрунтованого висновку, що визначена судом першої інстанції сума, вирахувана шляхом відніманням від суми ринкової вартості спірного житлового будинку на момент проведення експертизи суми вартості даного домоволодіння станом на жовтень              2007 року, не дає підстави вважати дану суму понесених ОСОБА_2 витрат правильною.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення в оскаржуваних рішеннях, питання вмотивованості висновків суду апеляційної інстанції в оскаржуваній частині, Верховний Суд виходить з того, що у справі, яка розглядається, сторонам було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені у касаційній скарзі не спростовують обґрунтованих та правильних висновків апеляційного суду в оскаржуваній позивачем частині.
 
ВИСНОВКИ ЗА РЕЗУЛЬТАТАМИ РОЗГЛЯДУ КАСАЦІЙНОЇ СКАРГИ
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а рішення апеляційного суду в оскаржуваній частині - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують. 
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,
ПОСТАНОВИВ :
Касаційну скаргу  ОСОБА_2 залишити без задоволення.
Постанову Полтавського апеляційного суду від 10 грудня 2020 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                                 В. С. Висоцька
 
  А. І. Грушицький
 
  І. В. Литвиненко