П О С Т А Н О В А 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Справа №  240/6132/18 
Головуючий суддя 1-ої інстанції - Горовенко А.В.   
Суддя-доповідач -  Полотнянко Ю.П.   
22 квітня 2021 року
м. Вінниця
Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді:  Полотнянка Ю.П. 
суддів:  Курка О. П.  Ватаманюка Р.В. , 
розглянувши  в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Житомирській області на рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 28 грудня 2020 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Житомирській області про визнання протиправними та скасування податкового повідомлення-рішення та податкової вимоги, 
В С Т А Н О В И В :
в грудні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Головного управління ДФС у Житомирській області, в якому просив:  визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення №0057516-5313-0650 від 17.08.2018 та податкову вимогу №60254-53 від 13.11.2018 Головного управління Державної фіскальної служби у Житомирській області.
Рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 18.04.2019, залишеного без змін постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від  16.07.2019 було частково задоволено позов ОСОБА_1 до Головного управління Державної фіскальної служби у Житомирській області про визнання протиправними та скасування податкового повідомлення-рішення та податкової вимоги. Визнано протиправною та скасовано податкову вимогу Головного управління Державної фіскальної служби у Житомирській області №60254-53 від 13.11.2018. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Постановою Верховного Суду від 23.04.2020 рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 18.04.2019 та постанову Сьомого апеляційного адміністративного суду від 16.07.2019 скасовано в частині відмови у задоволенні позовних вимог про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення від 17.08.2018 № 0057516-5313-0650. Справу в цій частині направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.
Рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 28.12.2020 позов задоволено: визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення-рішення Головного управління Державної фіскальної служби у Житомирській області №0057516-5313-0650 від 17.08.2018.
Не погодившись з зазначеним рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просив його скасувати та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. На обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначає про законність оскаржуваного податкового повідомлення-рішення відповідача, оскільки відповідно до податкової декларації платника Єдиного податку в 2017 році фізична особа-підприємець ОСОБА_1 не здійснював діяльності пов`язаної із виробництвом будь-якого виду продукції. Видами діяльності у звітному періоді були: надання в оренду й експлуатацію власного чи орендованого нерухомого майна (КВЕД 68.20); надання інших допоміжних комерційних послуг (КВЕД 82.99). З наведеного не вбачається, що ОСОБА_1 займається виробництвом промислової продукції та являється промисловим підприємством, а тому не звільняється від податку на нерухоме майно відмінне від земельної ділянки відповідно до абз. «є» п.п.266.2.2 п.266.2 ст.266 ПК України.
Апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, у відповідності до вимог ст. 311 КАС України.
Перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, заслухавши суддю-доповідача, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін з таких підстав.
Як встановлено судом першої інстанції, відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна ОСОБА_1 , є, зокрема, власником нежитлової будівлі за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 1889,2 кв.м.
Згідно з технічним паспортом на вказане приміщення, будівля, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 1889,2 кв.м є нежитловою виробничою складською будівлею.
Рішенням Малинської міської ради Житомирської області 18 сесії сьомого скликання від 14 липня 2016 року №118 встановлено на 2017 рік ставки податку для об"єктів житлової та нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб у розмірі 1 відсотка розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, за 1 кв.м бази оподаткування.
Рішенням Малинської міської області Житомирської області 31 сесії сьомого скликання від 17.02.2017 №11 "Про внесення змін до рішення 18 сесії сьомого скликання від 14.07.2016 "Про встановлення ставки податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки на 2017 рік в м.Малині", встановлено на 2017 рік ставки податку для об`єктів житлової та нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб у розмірі 1 відсотка розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, за 1 кв.м бази оподаткування.
17 серпня 2018 року Головним управлінням Державної фіскальної служби у Житомирській області згідно з підпунктом 54.3.3 пункту 54.3 статті 54 Податкового кодексу України та відповідно до підпункту 266.7.2 пункту 266.7 статті 266 цього Кодексу прийнято податкове повідомлення-рішення №0057516-5313-0640, яким позивачу визначено суму податкового зобов`язання за платежем податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, що сплачується фізичними особами, які є власниками об`єктів нежитлової нерухомості, за 2017 рік у розмірі 60454,4 грн.
Не погоджуючись із вказаним податковим повідомленням-рішенням позивач звернувся до суду з даним позовом.
Задовольняючи адміністративний позов суд першої інстанції, враховуючи правову позицію Верховного Суду викладену в постанові від 23.04.2020, виходив з того, що застосування підпункту "є" підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України можливе у разі якщо власниками об`єктів промисловості є фізичні та інші юридичні особи, в тому числі нерезиденти, та за умови (з врахуванням виду їх діяльності) використання таких об`єктів за функціональним призначенням, тобто для промислового виробництва (виготовлення промислової продукції будь-якого виду).
Суд першої інстанції зазначив, що позивачем під час розгляду справи було надано належні та допустимі докази на підтвердження обґрунтованості позовних вимог, а наведені ним доводи не було спростовано відповідачем, що свідчить про обґрунтованість та законність позовних вимог, а відтак, суд вважає їх такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі.
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.
Відповідно до статті 265 Податкового кодексу України податок на майно складається з: податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки; транспортного податку та плати за землю.
Підпунктом 266.1.1 пункту 266.1 статті 266 Податкового кодексу України встановлено, що платниками податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості.
При цьому, об`єктом оподаткування є об`єкт житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його частка (підпункт 266.2.1 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України), а базою оподаткування є загальна площа об`єкта житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його часток (підпункт 266.3.1 пункту 266.3 статті 266 Податкового кодексу України).
Відповідно до підпункту 266.3.2 пункту 266.3 статті 266 Податкового кодексу України база оподаткування об`єктів житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі їх часток, які перебувають у власності фізичних осіб, обчислюється контролюючим органом на підставі даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що безоплатно надаються органами державної реєстрації прав на нерухоме майно та/або на підставі оригіналів відповідних документів платника податків, зокрема документів на право власності.
Згідно з підпунктом 266.3.3 пункту 266.3 статті 266 Податкового кодексу України база оподаткування об`єктів житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі їх часток, що перебувають у власності юридичних осіб, обчислюється такими особами самостійно виходячи із загальної площі кожного окремого об`єкта оподаткування на підставі документів, що підтверджують право власності на такий об`єкт.
Нормами підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК встановлена податкова пільга (звільнення від оподаткування ) щодо визначених в цих нормах об`єктів нерухомості.
Так, підпунктом «є» зазначеного підпункту встановлено, що не є об`єктом оподаткування будівлі промисловості, зокрема виробничі корпуси, цехи, складські приміщення промислових підприємств.
Відповідно до пункту 30.1 статті 30 ПК податкова пільга - передбачене податковим та митним законодавством звільнення платника податків від обов`язку щодо нарахування та сплати податку та збору, сплата ним податку та збору в меншому розмірі за наявності підстав, визначених пунктом 30.2 цієї статті.
Підставами для надання податкових пільг є особливості, що характеризують певну групу платників податків, вид їх діяльності, об`єкт оподаткування або характер та суспільне значення здійснюваних ними витрат (пункт 30.2 статті 30 ПК).
Застосовуючи об`єктно-функціональний підхід до визначення податкової пільги у підпункті «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК, законодавець ключовим критерієм обрав функціональне призначення будівлі, а не належність конкретному суб`єкту-платнику.
При цьому обмежувальне тлумачення за рахунок введення додаткової ознаки надання пільги по сплаті податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, - звільнення від оподаткування за критерієм «будівлі промисловості», лише об`єктів нежитлової нерухомості промислових підприємств (юридичних осіб), по суб`єктному складу, не може бути застосовано, оскільки положеннями підпункту 266.1.1 пункту 266.1 статті 266 ПК визначено, що платниками податку є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості.
При цьому cама по собі специфіка об`єкта оподаткування - наявність спеціального статусу будівлі, а саме: статусу будівлі промисловості - не може бути достатньою підставою для звільнення від оподаткування.
Обираючи за вихідне поняття «промисловість», у зв`язку з яким застосовується податкова пільга, законодавець пов`язує звільнення від сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, не тільки із його статусом (придатністю його застосування у виробничому промисловому циклі господарської діяльності без конкретизації видів промислового виробництва та організаційних форм, у яких воно здійснюється), а й з використанням будівлі з метою провадження виробничої діяльності, тобто з використанням такої за цільовим призначенням для виготовлення промислової продукції.
Встановлення законодавцем певних податкових пільг зі сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, зокрема нормою підпункту «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК, спрямоване на збалансування суспільних відносин у сфері справляння податків, зменшення податкового навантаження на тих платників податків (фізичних та юридичних осіб), які є власниками певних об`єктів нерухомості, з метою стимулювання їх використовувати ці об`єкти за функціональним призначенням.
Отже, застосування підпункту «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК можливе у разі якщо власниками об`єктів промисловості є фізичні та інші юридичні особи, в тому числі нерезиденти, та за умови (з врахуванням виду їх діяльності) використання таких об`єктів за функціональним призначенням, тобто для промислового виробництва (виготовлення промислової продукції будь-якого виду).
Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду у складі судової палати з розгляду справ щодо податків, зборів та інших обов`язкових платежів Касаційного адміністративного суду від 17.02.2020 у справі № 820/3556/17.
У цій постанові Судова палата частково відступила від висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 15 травня 2018 року (справа №806/2676/17), а саме в частині, що застосування підпункту "є" підпункту266.2.2пункту266.2статті266 ПК України можливе у разі дотримання двох обов`язкових умов, наявність будівель промисловості та перебування у власності промислових підприємств та сформувала новий правовий висновок, відповідно до якого визначити, що застосування підпункту "є" підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України можливе у разі якщо власниками об`єктів промисловості є фізичні та інші юридичні особи, в тому числі нерезиденти, та за умови (з врахуванням виду їх діяльності) використання таких об`єктів за функціональним призначенням, тобто для промислового виробництва (виготовлення промислової продукції будь-якого виду).
Враховуючи вказане та позицію Верховного Суду викладену в постанові від 23.04.2020 у даній справі, колегія суддів зазначає, що за наведеного тлумачення положень Податкового кодексу України, під час розгляду даної справи доказуванню підлягають не лише обставини щодо статусу належного позивачу об`єкту нерухомості, а й щодо використання такого об`єкту за функціональним призначенням, тобто для промислового виробництва (виготовлення промислової продукції будь-якого виду).
Отже, з`ясування саме цих обставин є необхідним для висновку щодо наявності чи відсутності у позивача підстав для застосування до нього пільги, передбаченої пунктом «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України.
Так, Державним комітетом України по стандартизації, метрології та сертифікації наказом від 17 серпня 2000 року № 507 затверджено і введено в дію Державний класифікатор будівель та споруд ДК 018-2000, який призначений для використання органами центральної та місцевої виконавчої та законодавчої влади, фінансовими службами, органами статистики та всіма суб`єктами господарювання (юридичними та фізичними особами) України. Об`єктами класифікації в ДК 018-2000 є будівлі виробничого та невиробничого призначення та інженерні споруди різного функціонального призначення.
Відповідно до названого Державного класифікатора будівлі промисловості (криті будівлі промислового призначення, наприклад, фабрики, майстерні, бойні, пивоварні заводи, складальні підприємства тощо) віднесено до підрозділу Будівлі нежитлові (група 125 Будівлі промислові та склади клас 1251 Будівлі промисловості).
До будівель промисловості відносяться об`єкти нерухомості, які відповідно до ДК 018-2000 належать до класу 1251 Будівлі промисловості, що включає підкласи: 1251.1 Будівлі підприємств машинобудування та металообробної промисловості; 1251.2 Будівлі підприємств чорної металургії; 1251.3 Будівлі підприємств хімічної та нафтохімічної промисловості; 1251.4 Будівлі підприємств легкої промисловості; 1251.5 Будівлі підприємств харчової промисловості; 1251.6 Будівлі підприємств медичної та мікробіологічної промисловості; 1251.7 Будівлі підприємств лісової деревообробної та целюлозно-паперової промисловості; 1251.8 Будівлі підприємств будівельної індустрії, будівельних матеріалів та індустрії, будівельних матеріалів та виробів, скляної та фарфоро - фаянсової промисловості; 1251.9 Будівлі інших промислових виробництв, включаючи поліграфічне.
Визначення при належності будівлі до того чи іншого класу проводиться на підставі документів, що підтверджують право власності, з урахуванням класифікаційних ознак та функціонального призначення об`єкта нерухомості згідно з ДК 018-2000.
Відтак, з метою правильного застосування норм підпункту 266.2.2 ПК України при визначені будівель промисловості в розрізі об`єкта оподаткування необхідно керуватись вимогами  Державного класифікатора будівель та споруд ДК 018-2000.
Колегія суддів зазначає, що будівлі промисловості (виробничі корпуси, цехи, складські приміщення) відповідно до правовстановлюючих документів, що враховують вимоги ДК 018-200, не є об`єктом оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.
Так, відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна ОСОБА_1 , є, зокрема, власником нежитлової будівлі за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 1889,2 кв.м. Згідно з технічним паспортом на вказане приміщення, будівля, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 1889,2 кв.м є нежитловою виробничою складською будівлею.
Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 зареєстрований як фізична особа-підприємець, а основним видом його діяльності відповідно до КВЕД 16.23 є виробництво інших дерев`яних будівельних конструкцій і столярних виробів.
Отже, судом апеляційної інстанції встановлено, матеріалами справи підтверджується, що належне позивачеві на праві власності приміщення за всіма характеристиками є промисловою будівлею.
Щодо використання такого об`єкту за функціональним призначенням, то у апеляційній скарзі апелянт зазначив, що позивач в 2017 році не здійснював діяльності пов`язаної із виробництвом будь-якого виду продукції, а видами підприємницької діяльності у звітному періоді відповідно були: надання в оренду й експлуатацію власного чи орендованого нерухомого майна (КВЕД 68.20); надання інших допоміжних комерційних послуг (КВЕД 82.99).
Колегія суддів вважає вказані доводи апелянта необґрунтованими, оскільки застосовуючи об`єктно-функціональний підхід до визначення податкової пільги у підпункті «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України законодавець ключовим критерієм обрав функціональне призначення будівлі, а не належність конкретному суб`єкту-платнику.
Застосування підпункту «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України можливе у разі, якщо власниками об`єктів промисловості є фізичні та інші юридичні особи, в тому числі нерезиденти, та за умови (з врахуванням виду їх діяльності) використання таких об`єктів за функціональним призначенням, тобто для промислового виробництва (виготовлення промислової продукції будь-якого виду). 
Аналогічна правовий висновок наведено у постанові Верховного Суду від 21.10.2020 у справі № 806/2686/18.
Як правильно зазначив суд першої інстанції, у правовому висновку ВС/КАС у постанові від 17.02.2020 у справі №820/3556/17, не зазначено, що об`єкт нерухомості повинен використовуватися за призначенням саме його власником.
В даному випадку, згідно наданих позивачем копій договорів про спільну діяльність від 30.12.2015 та від 01.02.2017 виробничо-складське приміщення використовувалося і продовжує використовуватися для виробництва та складування промислової продукції. Це прямо узгоджується з КВЕД 68.20 (надання в оренду й експлуатацію власного чи орендованого нерухомого майна). Цивільне (глава 77 ЦКУ) та господарське (ст.134 ГКУ) законодавство прямо передбачають можливість ведення спільної діяльності суб`єктами господарювання без створення юридичної особи (у формі простого товариства).
Разом з тим, згідно п.1.1. вказаних договорів про спільну діяльність від 30.12.2015 та від 01.02.2017 укладених між позивачем та ТОВ «Нанотех ЮА», ФОП ОСОБА_2 , сторони за цими Договорами зобов`язуються шляхом об`єднання майна, майнових прав, коштів та зусиль спільно діяти у сфері виробництва промислової продукції для досягнення спільних господарських цілей з метою отримання прибутку та забезпечення потреб населення в промисловій продукції та супутніх товарах і послугах.
Із відомостей у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, основним видом діяльності ТОВ «Нанотех ЮА» є КВЕД 16.10 Лісопильне та стругальне виробництво, а ФОП ОСОБА_2 КВЕД 16.23 Виробництво інших дерев`яних будівельних контрукцій і столярних виробів.
Тобто, об`єктом нерухомості, яка належить позивачу на праві приватної власності і щодо якої контролюючим органом донараховано податкові зобов`язання, є будівля/споруда, призначена для промислового виробництва (виготовлення промислової продукції будь-якого виду).
Вказані обставини, як правильно зазначив суд першої інстанції, свідчать про те, що ці будівлі використовувалися позивачем у своїй господарській діяльності за їх функціональним призначенням, а отже вони не є об`єктом оподаткування.
Відповідачем у своїй апеляційній скарзі не наведено доводів на спростування вказаного висновку суду.
Відповідно до ч.2 ст.77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Відповідачем не надано належних та допустимих доказів, що нежитлове приміщення не є будівлею промисловості та не використовуюється позивачем для виготовлення промислової продукції будь-якого виду, а доводи наведені у апеляційній скарзі не спростовують висновку суду першої інстанції, з наведених вище обставин та норм права.
З огляду на викладене колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що належне позивачу на праві власності приміщення не є об`єктом оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, що, в свою чергу, свідчить про безпідставність прийняття відповідачем оскарженого податкового повідомлення-рішення.
Згідно ч.1 ст.316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи викладене, суд дійшов до висновку, що рішення суду першої інстанції ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, з повним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, у зв`язку з чим підстави для скасування або зміни рішення суду першої інстанції відсутні, тому, при таких обставинах, апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду - без змін
Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд 
П О С Т А Н О В И В :
апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Житомирській області залишити без задоволення, а  рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 28 грудня 2020 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст.ст.328, 329 КАС України.
          
Головуючий	 	 	Полотнянко Ю.П.	
 	 	 	 	
Судді	 	   	Курко О. П.    Ватаманюк Р.В.