Номер провадження: 22-ц/813/1875/21 
Номер справи місцевого суду: 495/4687/17
Головуючий у першій інстанції Шевчук Ю. В.
Доповідач Драгомерецький М. М.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
12.05.2021 року                                                                 м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
                головуючого судді: Драгомерецького М.М .
                                    суддів:   Громіка Р.Д., Дришлюка І.А.,
                        при секретарі:  Павлючук Ю.В., 

 за участю: адвоката позивача ОСОБА_1 – Турути Є.І.,

               переглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1  на рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 15 січня 2020 року по справі за позовом   ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, Білгород-Дністровська міська рада Одеської області, ОСББ «Островського 30», Відділ у Білгород-Дністровському районі міськрайонного управління  у Білгород-Дністровському районі та м. Білгород-Дністровському Головного управління Держгеокадастру в Одеській області про встановлення факту користування межами земельної ділянки, визнання відмови щодо підписання акту прийому-передачі межових знаків неправомірною, визнання права на реєстрацію земельної ділянки без підпису у акті прийому-передачі межових знаків на зберігання,-
в с т а н о в и в:
23 червня 2017 року ОСОБА_3 та ОСОБА_1 звернулись до суду із позовом до ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору, Білгород-Дністровська міська рада Одеської області, Відділ у Білгород-Дністровському районі міськрайонного управління у Білгород-Дністровському районі та м. Білгород-Дністровському Головного управління Держгеокадастру в Одеській області про визнання права на реєстрацію земельної ділянки без погодження меж із суміжним землекористувачем, а згодом, 13 жовтня 2017 року, уточнили позовну заяву, в якій просили суд:
встановити факт користування межами земельної ділянки згідно технічної документації землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) ОСОБА_3 та ОСОБА_1   для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) за адресою: АДРЕСА_1 та акту прийому-передачі межових знаків на зберігання,
визнати неправомірною відмову ОСОБА_2 щодо підписання акту прийому-передачі межових знаків на зберігання, 
визнати за ОСОБА_3 , ОСОБА_1 право на реєстрацію земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 без підпису ОСОБА_2 у акті прийому-передачі знаків на зберігання, 
посилаючись на те, що вони є власниками домоволодіння АДРЕСА_1 . З 2001 року земельний спір із суміжними землекористувачами за адресою: АДРЕСА_1 , з попереднім землекористувачем користувачем  ОСОБА_4 (бабусі відповідача), в подальшому з  ОСОБА_5 , спричинений їх самочинним будівництвом на території земельної ділянки, що належить позивачам. З боку відповідача мала місце спроба узаконення вказаного самочинного будівництва та реєстрації права власності, однак постановою Одеського апеляційного адміністративного суду від 07.10.2015р. у адміністративній справі №495/2029/15-а скасовано рішення про державну реєстрацію права власності на самочинне будівництво за адресою: АДРЕСА_1 на користь ОСОБА_2 та ОСОБА_6 . З метою оформлення та державної реєстрації прав власності на земельну ділянку вони звернулися до землевпорядника ФОП ОСОБА_7 , яким було виготовлено технічну документацію із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки (на місцевості) ОСОБА_3 та ОСОБА_1 для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка за адресою: АДРЕСА_1 від 17.01.2017р.). В подальшому при погодженні акту приймання-передачі межових знаків згідно з п. 3.8 Інструкції про встановлення (відновлення) меж земельних ділянки в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками, затвердженої наказом Державного комітету України із земельних ресурсів від 18.05.2010р. №376, всі власники/користувачі суміжних земельних ділянок погодили існуючі межі земельної ділянки, в тому числі Білгород-Дністровська міська рада, окрім відповідача ОСОБА_2 , яка безпідставно, без пояснень, без законних на те підстав відмовилася від підписання вказаного акту приймання-передачі межових знаків на зберігання. Через вказану обставину та неможливість реєстрації права  власності на земельну ділянку без погодження із суміжним землекористувачем ОСОБА_2 , вони звернулися до Білгород-Дністровської міської ради для вирішення ситуації, яка склалася між сторонами. За їх заявою відбулося засідання узгоджувальної комісії по розгляду земельних спорів з приводу суміжного землекористування, на якому 07.04.2017р. вирішено рекомендувати їм звернутися до суду.
Під час розгляду справи, ІНФОРМАЦІЯ_1 ,  позивач ОСОБА_3 помер, згідно свідоцтва про право на спадщину за законом, зареєстрованого за №694 від 25.05.2019 року спадкоємцем 25/50 часток житлового будинку під номером АДРЕСА_1 ,  є його дружина ОСОБА_1 (т. 1, а.с. 244).
Адвокат ОСОБА_8 в інтересах позивачки ОСОБА_1 позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив їх задовольнити. Позивачка ОСОБА_1 у судовому засіданні підтримала заяву свого адвоката.
В судове засідання відповідач ОСОБА_2 не з`явилась, проте її представники ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , які діють на підставі довіреності (т. 1, а.с. 188) просили у задоволенні позову відмовити в повному обсязі з огляду на позицію відповідача, яка висловлена у запереченнях проти позову, що містяться у матеріалах справи та копіях відповідних документів, які надані відповідачем та наявні в матеріалах справи (т. 1, а.с. 70-107).
Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, ОСББ «Островського 30»,  ОСОБА_11 просила суд у задоволенні позовних вимог позивача відмовити в повному обсязі, надала пояснення та документі, які містяться в матеріалах справи, наполягала, що позивачі самовільно збудували паркан на земельній ділянці, що має використовуватися ОСББ для обслуговування багатоквартирного будинку (т. 1, а.с. 115-126).
Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, Білгород-Дністровської міської ради, у судове засідання не з`явився, про дату та час розгляду справи був повідомлений належним чином, надав пояснення про те, що самого рішення Білгород-Дністровської міської ради про передачу позивачам земельної ділянки з визначеною площею у 535 кв.м. не має, тому позивачем не надано належних доказів щодо збільшення оспорюваної земельної ділянки. Погодження меж є виключно допоміжною стадією у процедурі приватизації земельної ділянки, спрямованою на те, щоб уникнути технічних помилок. При цьому ст. 198 ЗК України лише вказує, що складовою кадастрових зйомок є «погодження меж земельної ділянки із суміжними власниками та землекористувачами». Якщо суміжний землевласник або землекористувач відмовляється підписувати акт погодження меж орган уповноважений вирішувати питання про приватизацію ділянки по суті, повинен виходити не із самого факту  відмови від підписання акту, а із мотивів відмови. Підписаний секретарем Білгород-Дністровської міської ради О.В. Ципуленко акт приймання-передачі межових знаків на зберігання не встановлює факту виникнення, зміни або припинення права, оскільки підписання акту погодження меж чи акту приймання-передачі межових знаків на зберігання самостійного значення не має. Позивачі неодноразово звертались до Білгород-Дністровської міської ради з приводу вирішення земельного спору, який склався між  ними та суміжним землекористувачем, звернення яких були розглянуті на надані  відповіді по суті вирішення складеного спору. Враховуючи, що акт приймання-передачі межових знаків ОСОБА_2 не підписаний, позивачі, 20.03.2017 року звернулись до Білгород-Дністровської міської ради з проханням узгодити межі земельної ділянки згідно технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд за адресою: АДРЕСА_1 , без підпису суміжного землекористувача. На узгоджувальній комісії 07.04.2017 року, ознайомившись з технічною документацією ОСОБА_10 повідомила, що в межі земельної ділянки по АДРЕСА_1 входять частини будівель та споруд по АДРЕСА_1 та захоплюють частину земельної ділянки. Узгоджувальною комісією з розгляду земельних спорів з приводу суміжного землекористування вирішено: з метою уникнення порушень прав громадян у сфері надання земельних ділянок, також враховуючи довготривалість даного земельного спору та те, що жодна із рекомендацій Білгород-Дністровської міської ради, в тому числі узгоджувальної комісії з розгляду земельних спорів, не була врахована сторонами у вирішенні спору, рекомендувати сторонам звернутися до суду для вирішення даної спірної ситуації та захисту своїх прав. В подальшому представник Білгород-Дністровської міської ради просив розглядати справу у його відсутність.
Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Міськрайонне управління у Білгород-Дністровському районі та м. Білгород-Дністровському Головного управління Держгеокадастру в Одеській області, зазначав, що згідно наявних в міськрайонному управлінні Книг реєстрації державних актів  на право власності на земельну ділянку та на право постійного користування земельною ділянкою та других примірників державних актів станом на 01.01.2013 року відсутня інформація щодо реєстрації правовстановлюючих документів, що посвідчують право власності або користування на земельні ділянки, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 та АДРЕСА_1 за вказаними особам. На теперішній час відповідно до даних державного земельного кадастру  відомості щодо реєстрації вище вказаних земельних ділянок в міськрайонному управлінні також відсутні. Розроблена ФОП ОСОБА_7 (як вбачається з позовної заяви) технічна документація із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) ОСОБА_3 та ОСОБА_1 для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка) за адресою: АДРЕСА_1 на розгляд до міськрайонного управління не надходила. З заявою про державну реєстрацію земельної ділянки жодна із сторін не зверталася. Тому будь-яких відмов щодо реєстрації земельної ділянки, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 державним кадастром реєстратором міськрайонного управління надано не було (т. 1, а.с. 147-148).
Рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 15 січня 2020 року у задоволенні заяву  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, Білгород-Дністровська міська рада Одеської області, ОСББ «Островського 30», про встановлення факту користування межами земельної ділянки, визнання відмови щодо підписання акту прийому-передачі межових знаків неправомірною, визнання права на реєстрацію земельної ділянки без підпису у акті прийому-передачі межових знаків на зберігання  відмовлено.
В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_1  просить рішення суду першої інстанції скасувати й ухвалити нове рішення про задоволення позову в повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм процесуального та матеріального права.
  У судове засідання до суду апеляційної інстанції сторони по справі не з`явились, але про розгляд справи вони сповіщались неодноразово належним чином та завчасно. Крім того, інтереси позивача ОСОБА_1 представляє її адвокат.
Клопотань про відкладення розгляду справи від сторін не надходило.
Відповідно до статті 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.
Якщо учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 01 жовтня 2020 року у справі №361/8331/18.
Відповідно до ст. ст. 13, 43 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми процесуальними правами на власний розсуд. Особи, які беруть участь у справі, зобов`язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права та виконувати процесуальні обов`язки.
Виходячи з вищевказаного, враховуючи строки розгляду справи, баланс інтересів сторін, освідомленість її учасників про розгляд справи, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності її учасників, які не з`явились до судового засідання.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи, наведені у апеляційній скарзі, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково за таких підстав.
У частинах 1 та 2 статті 367 ЦПК України зазначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Статтею 5 ЦПК України передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
За загальними правилами статей 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або іншим способом,  що встановлений договором або законом.
Відповідно до пп. «г», «е» частини 1 статті 91 ЗК України власники земельних ділянок зобов`язані не порушувати прав власників суміжних земельних ділянок та землекористувачів; дотримуватися правил добросусідства та обмежень, пов`язаних з встановленням земельних сервітутів та охоронних зон.
У частині 3 статті 103 ЗК України зазначено, що власники та землекористувачі земельних ділянок зобов`язані співпрацювати при вчиненні дій, спрямованих на забезпечення прав на землю кожного з них та використання цих ділянок із запровадженням і додержанням прогресивних технологій вирощування сільськогосподарських культур та охорони земель (обмін земельних ділянок, раціональна організація територій, дотримання сівозмін, встановлення, зберігання межових знаків тощо).
Як зазначено у частинах першої та другої статті 118 ЗК України громадянин, зацікавлений у приватизації земельної ділянки, яка перебуває у його користуванні, подає заяву до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статті 122 цього кодексу. Рішення органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування щодо приватизації земельних ділянок приймається у місячний строк на підставі технічних матеріалів та документів, що підтверджують розмір земельної ділянки.
У частинах шість та сім статті 118 ЗК України визначено, що громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим. Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.
Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку. 
Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки розробляється за замовленням громадян суб`єктами господарювання, що є виконавцями робіт із землеустрою згідно із законом, у строки, що обумовлюються угодою сторін.
Статтею 198 ЗК України передбачено, що кадастрові зйомки - це комплекс робіт, виконуваних для визначення та відновлення меж земельних ділянок. Кадастрова зйомка включає: а) геодезичне встановлення меж земельної ділянки; б) погодження меж земельної ділянки з суміжними власниками та землекористувачами; в) відновлення меж земельної ділянки на місцевості; г) встановлення меж частин земельної ділянки, які містять обтяження та обмеження щодо використання землі; ґ) виготовлення кадастрового плану.
Механізм встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками визначено Інструкцією про встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками, затвердженою наказом Державного комітету України із земельних ресурсів від 18 травня 2010 року №376 (далі – Інструкція  № 376).
Згідно із пунктом 3.12 Інструкції №376 закріплення межовими знаками меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється виконавцем у присутності власника (користувача) земельної ділянки, власників (користувачів) суміжних земельних ділянок або уповноваженою ним (ними) особою.
У частині 2 статті 152 ЗК України зазначено, що лише власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.
Частина 3 статті 152 ЗК України визначає способи захисту порушених прав, а саме: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів.
Судом першої інстанції встановлено, що згідно свідоцтва про право на спадщину за законом, зареєстрованого за №694 від 25.05.2019 року спадкоємцем 25/50 часток житлового будинку під номером АДРЕСА_1 , який належав ОСОБА_3 є його дружина ОСОБА_1 . Згідно Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №167172799 від 20.05.2019 року власником 25/50 часток житлового будинку під номером АДРЕСА_1 є ОСОБА_1 (т. 1, а.с. 246).
У 1969 році позивачка ОСОБА_1 отримала земельну ділянку за рішенням виконавчого комітету Білгород-Дністровської міської ради депутатів трудящих Одеської області від 13.08.1969р. №397 для будівництва і обслуговування житлового будинку (т. 1, а.с. 9). Після відведення земельної ділянки в натурі (на місцевості) 09.09.1969р. було складено відповідний акт (т. 1, а.с. 10). На підставі рішення виконавчого комітету Білгород-Дністровської міської ради депутатів трудящих Одеської області та вказаного акту відведення ділянки натурі, 29.09.1969 року було складено договір про надання у безстрокове користування земельною ділянкою для будівництва індивідуального житлового будинку площею 524 м кв., який посвідчено нотаріально (том 1 а.с. 11-12).
У 1973 році рішенням виконавчого комітету Білгород-Дністровської міської ради депутатів трудящих Одеської області від 22.07.1970р. №508 із домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 було вилучено частину земельної ділянки та складено абрис та генеральний план (схема) від 23.01.1973р..
Згідно з актом про завершення будівництва та введення в експлуатацію індивідуального будинку від 03.09.1984р., який був затверджений рішенням виконавчого комітету Білгород-Дністровської міської ради депутатів трудящих Одеської області  від 28.09.1984 №694, домоволодіння було введено в експлуатацію. В подальшому  надано висновок про реєстрацію домоволодіння від 04.10.1984 та внесено до реєстрової книги за №30-4086 (інвентаризаційна справа №3885).
Рішенням Білгород-Дністровської міської ради народних депутатів «Про передачу громадянам України безоплатно у приватну власність земельних ділянок на території м. Білгород-Дністровський» від 25.06.1998р. №41-ХХІІІ земельну ділянку площею  457 кв.м передано у власність ОСОБА_1 .
У 2002 році за заявою позивача до Білгород-Дністровської міської ради позивачі повідомили, що площа їхньої ділянки складає 537 м.кв. та просили сприяти узаконенню  80 кв.м. На підставі заяви позивача відбулося засідання постійної комісії з питань депутатської діяльності, етики, гласності та захисту прав громадян від 16.08.2002р., на якій було прийнято рішення внести зміни до п. 45 зазначеного рішення по приватизації земельної ділянки площею 535 кв.м.  ОСОБА_1 та ОСОБА_3 .
Розпорядженням Білгород-Дністровського міського голови від 20.02.2006р. «Про створення комісії з розгляду заяви ОСОБА_3 щодо вирішення земельного спору». Вказаною комісією здійснено виїзд на місце 22.02.2006р. та актом від 22.02.2006 року рекомендовано привести у відповідність межі земельних ділянок з межами квартального плану 1954 року та доручено землевпорядній організації провести відповідні роботи. 
За наслідками вказаного виїзду, позивач звернулася до землевпорядної організації ПП «Центр проектування та приватизації», якою було проведено геодезичну зйомку  2006 року, результати якої відображаються на схемі фактичного обміру земельної ділянки.
У 2013 році з урахуванням рішення виконавчого комітету Білгород-Дністровської міської ради депутатів трудящих Одеської області від 22.07.1970р. №508, проведено геодезичну зйомку і вказано межі земельної ділянки відповідно до схематичного плану кварталу 1954 року та планів забудови обох ділянок, в т.ч. сусідів за адресою: АДРЕСА_1 . Надано висновок землевпорядної організації ПП «Центр проектування і приватизації», що підпірна стіна, вказана на схемі фактичного обміру земельної ділянки по АДРЕСА_1 не є межею між домоволодіннями по   АДРЕСА_1 .
Розпорядженням міського голови від 24.02.2015р. №31 було вирішено  створити комісію та комісією доручено землепорядникові  ОСОБА_7 виконати роботи по розмежуванню (винести межу в натурі) суміжних земельних ділянок по АДРЕСА_1 та АДРЕСА_1 .
Однак, власники домоволодіння по АДРЕСА_1 ОСОБА_9 та ОСОБА_10 не допустили комісію на свою територію, у зв`язку з чим задачі, покладені на комісію виконані не були, що підтверджується відповідним актом роботи комісії від 25.02.2015р..
Факт порушення відповідачем законних прав позивачем підтверджується також листом експерта Мазурової І.С. від 18.11.2011р. №007, згідно з яким 28.10.2011р. експертом було здійснено виїзд за адресою: АДРЕСА_1 для візуально-інструментального огляду земельних ділянок, а також розташованих на них будинків, однак батько ОСОБА_2 відмовився допустити експерта для проведення вказаних робіт.
З метою оформлення та державної реєстрації прав власності на земельну ділянку позивачка звернулася до землевпорядника ФОП ОСОБА_7 , яким було виготовлено технічну документацію із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки (на місцевості) ОСОБА_3 та ОСОБА_1 для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка за адресою: АДРЕСА_1    від 17.01.2017 року).
В подальшому при погодженні акту приймання-передачі межових знаків згідно  з п. 3.8 Інструкції про встановлення (відновлення) меж земельних ділянки в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками, затвердженої наказом Державного комітету України із земельних ресурсів від 18.05.2010р. №376, всі власники/користувачі суміжних земельних ділянок погодили існуючі межі земельної ділянки, в тому числі Білгород-Дністровська міська рада, окрім відповідача ОСОБА_2 , яка безпідставно, без пояснень, без законних на те підстав відмовилася від підписання вказаного акту приймання-передачі межових знаків на зберігання. 
Позивач зазначає, що через вказану обставину та неможливість реєстрації  права власності на земельну ділянку без погодження із суміжним землекористувачем  ОСОБА_2 , позивачка звернулася до Білгород-Дністровської міської ради для   вирішення ситуації, яка склалася між сторонами. За заявою позивачів відбулося засідання узгоджувальної комісії по розгляду земельних спорів з приводу суміжного землекористування, на якому 07.04.2017р. вирішено рекомендувати їм звернутися до суду.
З 2001 року виник земельний спір із суміжними землекористувачами за адресою: АДРЕСА_1 , за попереднього користувача ОСОБА_4 (бабусі відповідача) та в подальшому ОСОБА_5 , спричинений їх самочинним будівництвом на території земельної ділянки, що належить позивачу, що є безумовним порушенням Державних будівельних норм та законних прав та інтересів позивачів.
З боку відповідача мала місце спроба узаконення вказаного самочинного будівництва та реєстрації права власності, однак постановою Одеського апеляційного адміністративного суду від 07.10.2015р. у адміністративній справі №495/2029/15-а скасовано рішення про державну реєстрацію права власності на самочинне будівництво за адресою: АДРЕСА_1 на користь ОСОБА_2 та ОСОБА_6 .
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що погодження меж є виключно допоміжною стадією у процедурі приватизації земельної ділянки, спрямованою на те, щоб уникнути необов`язкових технічних помилок. Підписання акта погодження меж самостійного значення не має, воно не призводить до виникнення, зміни або припинення прав на земельну ділянку, як і будь-яких інших прав у процедурі приватизації. Отже, непогодження меж земельної ділянки із власником та/або землекористувачем не може слугувати підставою для відмови у реєстрації права власності на земельну ділянку. позивач не скористувався своїм правом на реєстрацію земельної ділянки, відмови державного кадастрового реєстратора не отримав, а отже ним не було доведено, в чому саме полягає порушення його права.
Суд роз`яснив позивачу ОСОБА_1 , що при отриманні відмови державного кадастрового реєстратора щодо реєстрації земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 він має право оскаржити рішення суб`єкта владних повноважень в порядку адміністративного судочинства.
Проте, з такими висновками суду першої інстанції погодитись неможливо, виходячи з наступного.
Згідно із частинами 1-4 статті 10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Відповідно до статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.
У пункті 23 Рішення Європейського суду з прав людини від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України» (заява №63566/00 від 25 жовтня 2000 року, «Суд  нагадує,  що  п.  1  статті  6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень,  але це не може сприйматись як  вимога  надавати детальну  відповідь  на  кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в  залежності від характеру рішення. Крім того,  необхідно брати до уваги,  між іншим,  різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства,  традиції,  юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування,  що  випливає  зі  статті  6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (див. «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Toriya v. Spaine), рішення від 09.12.94р., Серія A, N 303-A, параграф 29).
Аналогічний висновок, висловлений Європейським судом з прав людини у п. 18  Рішення від 07 жовтня 2010 року (остаточне 21.02.2011р.) у справі «Богатова проти України» (заява №5232/04 від 27 січня 2004 року). 
Більш детальніше щодо застосування складової частини принципу справедливого судочинства – обґрунтованості судового рішення Європейський суд з прав людини висловився у п. 58 Рішення від 10 лютого 2010 року (остаточне 10.05.2011р.) у справі «Серявін та інш. проти України» (заява №4904/04 від 23 грудня 2003 року), а саме «Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), N 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), N 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року). 
Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України). Дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору  або відповідного правовідношення. Сутність добросовісності передбачає вірність зобов`язанням, повагу до прав інших суб`єктів, обов`язок до співставлення власних та чужих інтересів, унеможливлення заподіяння шкоди третім особам.
Згідно із частиною третьою статті 13 ЦК України, не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом  в інших формах.
Частиною 1 статті 2 ЦПК України визначено, що завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
У статті 11 ЦПК України зазначено, що суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.
Частинами 1 та 2 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.
За змістом статей 12 та 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється  на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. 
У статті 76 ЦПК України зазначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги  і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
Статтями 77-80 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Як зазначено у частині 1 статті 95 ЦПК України, письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.
Однак, в порушення положень статей 12, 81, 263, 264 ЦПК України суд першої інстанції не перевірив належним чином обставини, що мають значення для правильного вирішення справи, не надав правильної оцінки наявним у справі доказам та помилково застосував норми матеріального права. 
Колегія суддів вважає, що у даному випадку докази були досліджені судом першої інстанції з порушенням норм процесуального права, тому апеляційний суд має законні підстави для встановлення обставин, що мають значення для справи, та дослідження й оцінки наявних у справі доказів.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Верховний суд у постанові від 02 жовтня 2019 року у справі №522/16724/16 (провадження №61-28810св18) зробив наступний правовий висновок: «обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.
Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому випадку, за умови недоведеності тих чи інших обставин, суд вправі винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.
За своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно – правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства – суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, – із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.
Отже, тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача, а доведення заперечень щодо позовних вимог покладається на відповідача».
Проте, ні відповідачем ОСОБА_2 , ні її представниками ОСОБА_9 , ОСОБА_10 не надано ні суду першої інстанції, ні суду апеляційної інстанції будь-яких безспірних доказів на підтвердження заперечень позову, а саме, правомірність відмови щодо підписання акту прийому-передачі межових знаків на зберігання. 
Встановлено, що земельний спір із суміжними землекористувачами за адресою: АДРЕСА_1 та АДРЕСА_1 , виник у зв`язку з самочинним будівництвом на території земельної ділянки, що належить позивачу з боку відповідача, яка неодноразово не допускає експертів та членів узгоджуваної комісії з розгляду земельних спорів Білгород-Дністровської міської ради для візуально-інструментального огляду земельних ділянок, а також розташованих на них будинків, внаслідок чого з 2001 року позивач не може приватизувати належну їй земельну ділянку, що є суттєвим порушенням її законних прав та інтересів. 
В останній раз у 2017 році всі власники/користувачі суміжних земельних ділянок погодили існуючі межі земельної ділянки, в тому числі Білгород-Дністровська міська рада, окрім відповідача ОСОБА_2 , яка безпідставно, без пояснень, без законних на те підстав відмовилася від підписання вказаного акту приймання-передачі межових знаків на зберігання, що підтверджується копією акту приймання-передачі межових знаків на зберігання (т. 1, а.с. 55).
На переконання суду апеляційного інстанції, такі дії суміжного землекористувача  ОСОБА_2  щодо перешкоджання приватизації земельної ділянки  позивача, необхідно оцінити як недобросовісні, спрямовані на порушення прав та законних інтересів позивач ОСОБА_1 що свідчить про наявність обставин, визначених частиною другою статті 13 ЦК України, неправомірна мета та недобросовісна поведінка позбавляють сторону права посилатися на такі обставини як на підставу та умови надання захисту судом.
Згідно зі статтею 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). 
У рішенні від 04 грудня 1995 року у справі «Белле проти Франції» (Bellet v. France) ЄСПЛ зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд  з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.
 Основною складовою права на суд є право доступу до суду в тому розумінні, що особі має бути забезпечена можливість звернутися до суду для вирішення певного питання і що з боку держави не повинні чинитися правові чи практичні перешкоди  для здійснення цього права.
У своїй практиці ЄСПЛ неодноразово наголошував на тому, що право на доступ до суду, закріплене у статті 6 розділу І Конвенції, не є абсолютним: воно може бути піддане допустимим обмеженням, оскільки вимагає за своєю природою державного регулювання. Держави-учасниці користуються у цьому питанні певною свободою розсуду. Однак суд повинен прийняти в останній інстанції рішення про дотримання вимог Конвенції; він повинен переконатись у тому, що право доступу до суду не обмежується таким чином чи такою мірою, що сама суть права буде зведена нанівець. Крім того, подібне обмеження не буде відповідати статті 6 розділу І Конвенції, якщо воно не переслідує легітимної мети та не існує розумної пропорційності між використаними засобами й поставленою метою (див. рішення від 12 липня 2001 року у справі «Принц Ліхтенштейну Ганс-Адамс ІІ проти Німеччини»).
В рішенні Європейського суду з прав людини по справі «Плахтєєв та Плахтєєва проти України» від 12 березня 2009 року (остаточне 12 червня 2009 року) за заявою №20347/03 у §35 зазначено, що, «… якщо доступ до суду обмежено внаслідок дії закону або фактично, Суд має з`ясувати, чи не порушило встановлене обмеження саму суть цього права і, зокрема, чи мало воно законну мету, і чи існувало відповідне пропорційне співвідношення між застосованими засобами і поставленою метою (див. рішення у справі «Ашинґдейн проти Сполученого Королівства» (Ashingdane v. the United Kingdom) від 28 травня 1985 року, серія А, №93, сс. 24–25, п. 57)».
Виходячи з висновків Європейського суду з прав людини, викладених у рішенні у справі «Бочаров проти України» від 17 березня 2011 року (остаточне – 17 червня 2011 року), в пункті 45 якого зазначено, що «суд при оцінці доказів керується критерієм «поза розумним сумнівом» (див. рішення від 18 січня 1978 року у справі «Ірландія проти Сполученого королівства»). Проте таке доведення може впливати зі співіснування  достатньо вагомих, чітких і узгоджених між особою висновків або подібних неспростовних презумпцій щодо фактів (див. рішення у справі «Салман проти Туреччини»)
Аналізуючи зазначені норми процесуального та матеріального права, правової висновок Верховного Суду, застосовуючи Європейську конвенцію з прав людини та практику Європейського суду з прав людини, з`ясовуючи вказані обставини справи, що мають суттєве значення для правильного вирішення справи, та оцінюючи належність, допустимість, достовірність наявних у справі доказів на предмет пропорційності співвідношення між застосованими засобами і поставленою метою у контексті конституційного принципу верховенства права та права на справедливий розгляд, та керуючись критерієм «поза розумним сумнівом», колегія суддів вважає, що в судовому засіданні з достовірністю та об`єктивністю встановлено, що у зв`язку з безпідставною відмовою відповідача ОСОБА_2 погодити межі суміжних земельних ділянок, позивачка ОСОБА_1 має право на реєстрацію земельної ділянки без погодженням меж із суміжним землекористувачем. 
За своєю юридичною природою позов – це матеріально-правова вимога до суду заінтересованої особи (позивача) про здійснення правосуддя в цивільній справі на захист прав, свобод чи інтересів, порушених чи оспорюваних іншого особою (відповідачем).
Відповідно до частини 1 статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Захист цивільних прав – це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав.
Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Відтак зазначена норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликане поведінкою іншої особи.
Таким чином, підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту є порушення, невизнання або оспорення відповідного права.
З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів. А також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи  та інтереси інших осіб або держави та суспільні інтереси. 
У абзаці 2 п. 11 постанови №14 Пленуму «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року Верховний Суд України роз`яснив, що, оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (частини перша та друга статті 3 ЦПК), то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо  були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це.
Таким чином, суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи та інтереси цих осіб, і залежно від встановленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.
За таких підстав, колегія суддів дійшла висновку про те, що позивачем ОСОБА_1 в судовому засіданні доведено належним чином те, що відповідачка ОСОБА_2  порушує її право на приватизацію земельної ділянки, тому у відповідності до статей 15, 16 ЦК України її право  підлягає захисту судом.
Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 03 вересня 2014 року у справі №6-84цс14.
Системний аналіз наведених норм права, положень Європейської конвенції з прав людини та  практики Європейського суду з прав людини, дає підстави вважати, що рішення суду апеляційної інстанції є справедливим, відповідає засаді верховенства права та його складовій - принципу правової визначеності. Внаслідок вирішення спору третя позивач отримав ефективний засіб юридичного захисту свого порушеного права, що передбачено статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Отже, позовні вимоги є законним та обґрунтованим й підлягає задоволенню частково.
Порушення судом норм процесуального права, а саме, статей 12, 81, 263, 264 ЦПК України, а також норм матеріального права, а саме, статті 118, 152 ЦК України, у відповідності до пункту 4 частини 1 статті 376 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду першої інстанції й ухвалення нового рішення про задоволенні позову  ОСОБА_1 в частині вимог про визнання неправомірною відмову ОСОБА_2 щодо підписання акту прийому-передачі межових знаків на зберігання та визнання за ОСОБА_1 право на реєстрацію земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 без підпису ОСОБА_2 у акті прийому-передачі знаків на зберігання, 
На підставі частин 1 та 13 статті 141 ЦПК України судові витрати покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове рішення, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Позивачка ОСОБА_1 понесла та документально підтвердила сплату судового збору при  подачі  позовної заяви в сумі 320,00 грн. (т. 1, а.с. 3) та при подачі апеляційної скарги в сумі 960,00 грн. (т. 2, а.с. 12), тому у зв`язку з задоволення позову та апеляційної скарги підлягає присудженню з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору в сумі 1 280,00 грн. (320,00 грн. + 960,00 грн.).
Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, п. 4 ч. 1 ст. 376, ст. ст. 381-384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,-
 
п о с т а н о в и в: 
Апеляційну ОСОБА_1  задовольнити частково, рішення Білгород-Дністровського  міськрайонного суду Одеської області від 15 січня 2020 року скасувати й ухвалити нове рішення, яким позов   ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, Білгород-Дністровська міська рада Одеської області, ОСББ «Островського 30», Відділ у Білгород-Дністровському районі міськрайонного управління у Білгород-Дністровському районі та м. Білгород-Дністровському Головного управління Держгеокадастру в Одеській області про встановлення факту користування межами земельної ділянки, визнання відмови щодо підписання акту прийому-передачі межових знаків неправомірною, визнання права на реєстрацію земельної ділянки без підпису у акті прийому-передачі межових знаків на зберігання, задовольнити частково. 
Визнати неправомірною відмову ОСОБА_2 , РНОКПП: НОМЕР_1 , щодо підписання акту прийому-передачі межових знаків на зберігання.
Визнати за   ОСОБА_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 , право на реєстрацію земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 без підпису ОСОБА_2 , РНОКПП: НОМЕР_1 , у акті прийому-передачі знаків на зберігання.
В решті позовних вимог відмовити. 
Стягнути з ОСОБА_2 , РНОКПП: НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , на користь ОСОБА_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 , зареєстроване місце проживання, АДРЕСА_1 , витрати по сплаті судового збору в сумі  1 280,00 грн..
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення до суду касаційної інстанції.
 Повний текст судового рішення складено: 26 травня 2021 року.

Судді Одеського апеляційного суду: М.М.Драгомерецький 

А.І.Дришлюк

Р.Д.Громік