Ухвала
07 червня 2021 року
м. Київ
справа № 361/6385/18
провадження № 61-5792ск21 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: 
Ткачука О. С. (суддя-доповідач), Калараша А. А., Петрова Є. В., 
розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 03 вересня 
2020 року та постанову Київського апеляційного суду від 08 грудня 2020 року у справі за позовом публічного акціонерного товариства «Універсал Банк» до ОСОБА_1 , третя особа - ОСОБА_2 , про визнання майна предметом іпотеки, звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом продажу з прилюдних торгів,
ВСТАНОВИВ:
У жовтні 2018 року публічне акціонерне товариство «Універсал Банк» (далі - ПАТ «Універсал Банк») звернулося до суду з позовомдо ОСОБА_1 , третя особа - ОСОБА_2 , про визнання майна предметом іпотеки, звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом продажу з прилюдних торгів.
Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області 
від 03 вересня 2020 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 08 грудня 2020 року, позов ПАТ «Універсал Банк» задоволено. Визнано спірне нежитлове приміщення предметом іпотеки за договором іпотеки, укладеним між ПАТ «Універсал Банк» і ОСОБА_2 ; 
у рахунок погашення заборгованості третьої особи перед ПАТ «Універсал Банк» за додатковою угодою до генерального договору про надання кредитних послуг звернуто стягнення на предмет іпотеки шляхом його реалізації з прилюдних торгів. Вирішено питання розподілу судових витрат.
06 квітня 2021 року до Верховного Суду  ОСОБА_1 подала касаційну скаргу на рішення Броварського міськрайонного суду Київської області 
від 03 вересня 2020 року та постанову Київського апеляційного суду 
від 08 грудня 2020 року, у якій просила скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову. Дана касаційна скарга подана з пропуском строку на касаційне оскарження.
Ухвалою Верховного Суду від 20 лютого 2021 року визнано причини пропуску строку на касаційне оскарження, наведені у клопотанні ОСОБА_1 , неповажними, вказану касаційну скаргу залишено без руху та надано строк для усунення недоліків касаційної скарги, а саме: звернутись до суду касаційної інстанції з клопотанням (заявою) про поновлення строку касаційного оскарження, у якому (якій) навести поважні підстави для поновлення такого строку та надати докази для їх підтвердження та надіслати на адресу суду уточнену редакцію касаційної скарги з її копіями та доданими до неї матеріалами відповідно до кількості учасників справи, в якій повинно бути зазначено підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 389 ЦПК України підстави (підстав).
На виконання вимог вищевказаної ухвали Верховного Суду заявником надіслано уточнену редакцію касаційної скарги та клопотання про поновлення строку на касаційне оскарження.
У клопотанні про поновлення строку на касаційне оскарження заявник зазначив, що строк пропущено з поважних причин, оскільки апеляційну скаргу подавала її представник ОСОБА_3 , яка не повідомила їй про результати розгляду скарги, не ознайомила зі змістом оскаржуваної постанови, яку представник отримала на свою електронну адресу, про що є підтвердження в матеріалах справи. Вказує, що оскаржувана постанова суду апеляційної інстанції на її адресу не надходила. З ОСОБА_3 вона перестала спілкуватися з 08 грудня 2021 року, проте не змогла юридично припинити дію довіреності, оскільки 13 грудня 2020 року відбулося хрещення її доньки. Зазначає, що увесь січень і лютий місяці перебувала вдома, самоізолюючись від додаткових контактів з людьми, з метою збереження себе та дітей від коронавірусної хвороби. З оскаржуваною постановою ознайомився її новий представник ОСОБА_4 лише 29 березня 2021 року.
Наведені ОСОБА_1 доводи не свідчать про поважність причин пропуску строку на касаційне оскарження, оскільки підстави для поновлення строку на касаційне оскарження по суті є тими самими, що вже були визнані неповажними.
Згідно частини сьомої статті 272 ЦПК України якщо копію судового рішення вручено представникові, вважається, що її вручено й особі, яку він представляє.
Відповідно до частини першої статті 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.
Норми ЦПК України не містять вичерпного переліку підстав, які вважаються поважними для вирішення питання про поновлення пропущеного процесуального строку. Такі причини визначаються в кожному конкретному випадку з огляду на обставини справи.
Разом з тим, право суду на поновлення строку не є безмежним.
У статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод проголошено право на справедливий судовий розгляд.
Одним з елементів справедливого судового розгляду є принцип правової визначеності прав і обов`язків сторін спору та неможливість безпідставного поновлення пропущеного процесуального строку для оскарження рішення суду, що набрало законної сили, лише з метою його скасування на шкоду інтересам іншого учасника процесу.
Із практики Європейського Суду з прав людини випливає, що судовий розгляд визнається справедливим за умови забезпечення рівного процесуального становища сторін, що беруть участь у спорі. Вимагається, щоб кожній із сторін була надана розумна можливість представляти свою справу у такий спосіб, що не ставить її в суттєво менш сприятливе становище порівняно з опонентом.
Поновлення строку на касаційне оскарження судового рішення без доведеності поважності причин не забезпечувало б рівновагу між інтересами сторін та правову визначеність у цивільних правовідносинах, яка є складовою верховенства права, проголошеного статтею 8 Конституції України.
Необґрунтоване поновлення процесуальних строків на оскарження «остаточного судового рішення» є порушенням принципу res judicata (правової визначеності), про що неодноразово наголошувалося у прецедентній практиці Європейського суду з прав людини.
Так, у параграфі 41 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Пономарьов проти України» від 3 квітня 2008 року зазначено, що вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими. Від судів вимагається вказувати підстави. Однією із таких підстав може бути, наприклад, неповідомлення сторін органами влади про прийняті рішення у їхній справі. Проте навіть тоді можливість поновлення не буде необмеженою, оскільки сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження.
Аналогічні висновки викладені Європейським судом з прав людини у справах «Науменко проти України» від 9 листопада 2004 року, «Полтораченко проти України» від 18 січня 2005 року та «Тімотієвич проти України» від 8 листопада 2005 року. 
Оскільки ухвалою Верховного Суду від 20 квітня 2019 року вказані заявником підстави було визнано неповажними, а нові підстави для поновлення строку на касаційне оскарження по суті є тими самими, що вже були визнані неповажними, тому слід відмовити у відкритті касаційного провадження.
Безпідставне поновлення строку на оскарження судового рішення, що набрало законної сили, пропущеного на значний термін, є порушенням вимог статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо справедливого судового розгляду в такому його елементі як правова визначеність.
Керуючись пунктом 4 частини другої статті 394 ЦПК України
УХВАЛИВ:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Виконавчого ОСОБА_1 на рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 03 вересня 2020 року та постанову Київського апеляційного суду від 08 грудня 2020 року у справі за позовом публічного акціонерного товариства «Універсал Банк» до ОСОБА_1 , третя особа - ОСОБА_2 , про визнання майна предметом іпотеки, звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом продажу з прилюдних торгів.
Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.
Ухвала оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                                   О. С. Ткачук
 
       А. А. Калараш
 
       Є. В. Петров