ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 червня 2021 р.	Справа № 520/12846/19	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: П`янової Я.В.,
Суддів: Жигилія С.П. ,  Любчич Л.В. ,
за участю секретаря судового засідання Мироненко А.А.

          розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Міністерства оборони України на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 31.08.2020, головуючий суддя І інстанції: Тітов О.М., м. Харків, повний текст складено 04.09.20 року по справі № 520/12846/19
          за позовом          Міністерства оборони України ,          Військової частини НОМЕР_1  
          до           ОСОБА_1                  
          про стягнення суми,

ВСТАНОВИВ:

Міністерство оборони України, Військова частина НОМЕР_1  (надалі також - позивачі) звернулися до Харківського окружного адміністративного суду із позовною заявою до ОСОБА_2 та ОСОБА_1 (надалі також – відповідачі), в якій просили стягнути з відповідачів для відшкодування на користь держави в особі Міністерства оборони України та Військовій частині НОМЕР_1 у рівних долях 2 867 996 601,97 грн - шкоду, нанесену державі, завдану внаслідок вчинення кримінального правопорушення.
Ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 17.02.2020 роз`єднано у самостійні провадження вимоги, заявлені по справі № 520/12846/19.
У межах справи № 520/12846/19 залишено вимогу Міністерства оборони України, Військової частини НОМЕР_1 до ОСОБА_1 про стягнення із ОСОБА_1 для відшкодування на користь держави в особі Міністерства оборони України та Військової частини НОМЕР_1 , 1 433 998 300,99 грн - шкоду, нанесену державі, завдану внаслідок вчинення кримінального правопорушення.
Виділено в окреме провадження вимогу Міністерства оборони України, Військової частини НОМЕР_1   до    ОСОБА_2 про стягнення з ОСОБА_2 для відшкодування на користь держави в особі Міністерства оборони України та Військової частини НОМЕР_1 , 1 433 998 300,99 грн - шкоду, нанесену державі, завдану внаслідок вчинення кримінального правопорушення.
Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 31 серпня 2020 року позов залишено без задоволення.
Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, Міністерство оборони України оскаржило його в апеляційному порядку, оскільки вважає, що рішення суду є таким, що ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального та процесуального права.
В обґрунтування апеляційної скарги Міністерство оборони України зазначило, що є належним позивачем у справі з огляду на те, що відповідно до ст. 2 Закону № 1075 як центральний орган управління Збройних Сил України здійснює управління військовим майном, у тому числі закріплює військове майно за військовими частинами. Вказує на недослідження судом першої інстанції обставин того, що злочинна недбалість підполковника ОСОБА_1 призвела до спричинення майнової шкоди державі в особі Міністерства оборони України. Вважає, що судом першої інстанції неправомірно не застосовано до спірних правовідносин положення Порядку № 625, Порядку № 165. Зазначає про недослідження доказів на підтвердження розміру завданої шкоди під час надзвичайної події у Військовій частині НОМЕР_2 , а саме: витягів з книг втрат; бухгалтерських довідок; наказів, на підставі яких до книг нестач та грошових стягнень і нарахувань Військової частини НОМЕР_2 занесено суми збитків; акта про пожежу від 28.09.2008 № 317/921, з якого вбачається, що виникненню надзвичайної події сприяло, зокрема, незадовільне виконання службових обов`язків стосовно забезпечення пожежної безпеки на закріплених об`єктах заступником командира – головним інженером  підполковником ОСОБА_1 . Вказує на неврахування судом першої інстанції постанови Військового апеляційного суду Військово-Мормьких Сил від 10 березня 2009 року, якою ОСОБА_1 звільнено від кримінальної відповідальності за нереабілітуючими обставинами (амністія) із закриттям провадження у кримінальній справі, проте, якою також підтверджено вину відповідача у виникненні надзвичайної події та заподіянні шкоди.
Вказує, що відповідно до пункту другого Наказу Командувача Сухопутних військ Збройних Сил України № 472 від 10 вересня 2013 року «Про розформування військової частини НОМЕР_2 », Військову частину НОМЕР_1 визначено правонаступником Військової частини НОМЕР_2 і під час розформування останньої на підставі Акту прийому-передачі дебіторської заборгованості за розрахунками з відшкодування завданих збитків за номенклатурою забезпечуючих управлінь і служб по Військовій частині НОМЕР_2 після визначення остаточного розміру заподіяних збитків по кожній службі у Військовій частині НОМЕР_1 обліковується дебіторська заборгованість за розрахунками з відшкодування завданих збитків, вчиненням кримінального правопорушення на загальну суму 2 867 996 601,97 гривень, яка у п`ятсот і більше разів перевищує неоподаткований мінімум доходів громадян.
Звертає увагу, що одночасно з позовною заявою Міноборони до суду першої інстанції подавалося клопотання про витребування з Лозівського міськрайонного суду Харківської області справи № 2025/2-56/11 для ознайомлення з її матеріалами у судовому засіданні, яке залишилось без розгляду та з`ясування таких обставин, що підтверджує неповне з`ясування обставин у справі та порушення норм процесуального права судом першої інстанції.
За результатами апеляційного розгляду позивач просить скасувати оскаржуване рішення суду та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги позивачів повністю, а саме: стягнути з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 для відшкодування на користь держави в особі Міністерства оборони України та Військової частини НОМЕР_1 у рівних долях 2 867 996 601,97 - шкоду, нанесену державі, завдану внаслідок вчинення кримінального правопорушення.
Витребувати з Лозівського міськрайонного суду Харківської області судову справу № 2025/2-56/11 для ознайомлення з матеріалами у судовому засіданні за участі представників Міноборони та Військової частини НОМЕР_1 .
Ухвалою Другого апеляційного адміністративного суду від 18.05.2021 клопотання Міністерства оборони України про витребування доказів залишено без задоволення.
Військова частина НОМЕР_1 та відповідач правом на висловлення свого ставлення до апеляційної скарги не скористалися.
Апеляційна скарга розглядається у судовому засіданні відповідно до приписів статті 229 Кодексу адміністративного судочинства України (надалі також – КАС України).
Колегія суддів, переглянувши справу за наявними у ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Як вбачається з матеріалів справи, 27 серпня 2008 року, внаслідок попадання стороннього джерела запалювання, відбулося загоряння несанкціонованого сміттєзвалища, яке знаходилось в забороненій зоні на адміністративно - господарській території Військової частини НОМЕР_2 вздовж зовнішньої огорожі технічної території. Накопичення значної кількості легкозаймистих відходів на смітнику та його розміри зумовили швидке поширення полум`я по всій території сміттєзвалища. Перенесені сильними поривами вітру залишки горіння із смітника на технічну територію спричинили загоряння нескошеної сухої трави та штатної тари, де зберігалися 120 мм остаточно споряджені міни, які знаходилися на майданчику тимчасового зберігання № 119. В результаті цього відбулося займання додаткових порохових зарядів та послідуючі вибухи і детонація боєприпасів на всіх об`єктах Військової частини НОМЕР_2 у період з 27 по 30 серпня 2008 року.
Пожежею було знищено та пошкоджено військове майно.
Постановою Військового Апеляційного суду Військово-Морських Сил від 10 березня 2009 року, яка набрала законної сили, підполковника запасу ОСОБА_1 , обвинуваченого у недбалому ставленні до військової служби, тобто у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 425 КК України, та у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 263 КК України, на підставі Закону України «Про амністію» від 12 грудня 2008 року № 660-VІ звільнено від кримінальної відповідальності і кримінальну справу щодо нього закрито.
Вважаючи, що пожежею завдано шкоду через недбалість відповідача під час проходження військової служби, Військова частина НОМЕР_1 та Міністерство оборони України звернулися до суду.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із необґрунтованості позовних вимог та недоведеності розміру шкоди, заподіяної внаслідок надзвичайної події 27 серпня 2008 року.
Надаючи правову оцінку правовідносинам сторін та доводам апеляційної скарги, колегія суддів виходить з такого.
Згідно з преамбулою Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, затвердженого Законом України від 24 березня 1999 року № 548-XIV, цей Статут визначає загальні права та обов`язки військовослужбовців Збройних Сил України і їх взаємовідносини, обов`язки основних посадових осіб полку і його підрозділів, правила внутрішнього порядку у військовій частині та її підрозділах.
Відповідно до статей 26, 27 Статуту, військовослужбовці залежно від характеру вчиненого правопорушення чи провини несуть дисциплінарну, адміністративну, матеріальну, цивільно-правову та кримінальну відповідальність згідно із законом. Військовослужбовці, на яких накладається дисциплінарне стягнення за вчинене правопорушення, не звільняються від матеріальної та цивільно-правової відповідальності за ці правопорушення. За вчинення злочину військовослужбовці притягаються до кримінальної відповідальності на загальних підставах.
Підстави і порядок притягнення до матеріальної відповідальності військовослужбовців і призваних на збори військовозобов`язаних, винних у заподіянні шкоди державі під час виконання ними службових обов`язків, передбачених актами законодавства, військовими статутами, порадниками, інструкціями та іншими нормативними актами визначені Положенням про матеріальну відповідальність військовослужбовців за шкоду, заподіяну державі, затвердженим Постановою Верховної Ради України від 23 червня 1995 року № 243/95-ВР (в редакції від 11 лютого 2001 року, далі - Положення № 243/95-ВР).
До військовослужбовців належать: солдати, матроси, сержанти, старшини строкової військової служби і ті, які проходять військову службу за контрактом, курсанти (слухачі) військово-навчальних закладів, жінки, які проходять військову службу за контрактом на посадах солдатів і матросів, сержантів і старшин, прапорщиків і мічманів та офіцерського складу, прапорщики, мічмани і офіцери Збройних Сил України, Прикордонних військ України, військ Цивільної оборони, Управління державної охорони України та інших військових формувань, створених відповідно до законодавства України, Служби безпеки України, військ внутрішньої та конвойної охорони Міністерства внутрішніх справ України, а також призвані на збори військовозобов`язані (абзац 3 пункту 1 розділу "Загальні положення" Положення N 243/95-ВР).
Відповідно до пункту 2 розділу І Положення № 243/95-ВР відшкодуванню підлягає пряма дійсна шкода, завдана розкраданням, пошкодженням, втратою чи незаконним використанням військового майна, погіршенням або зниженням його цінності, що спричинило додаткові витрати для військових частин, установ, організацій, підприємств та військово-навчальних закладів (далі - військові частини) для відновлення, придбання майна чи інших матеріальних цінностей або надлишкові виплати.
Зі змісту пункту 3 розділу І Положення № 243/95-ВР вбачається, що військовослужбовці і призвані на збори військовозобов`язані несуть матеріальну відповідальність за наявності: а) заподіяння прямої дійсної шкоди; б) протиправної їх поведінки; в) причинного зв`язку між протиправною поведінкою і настанням шкоди; г) вини у заподіянні шкоди. 
Протиправною визнається така поведінка (дія чи бездіяльність) військовослужбовця або призваного на збори військовозобов`язаного, коли він не виконує (недбало виконує) свої службові обов`язки. Військовослужбовець або призваний на збори військовозобов`язаний визнається винним у заподіяній шкоді, якщо протиправне діяння вчинене ним умисно чи з необережності.
Відшкодування шкоди військовослужбовцями і призваними на збори військовозобов`язаними провадиться незалежно від притягнення їх до дисциплінарної чи кримінальної відповідальності за дію (бездіяльність), якою державі було заподіяно шкоду (п. 4 розділу І Положення № 243/95-ВР).
Згідно із пунктом 8 Положення № 243/95-ВР залежно від того, навмисно чи з необережності заподіяно шкоду, а також з урахуванням суспільної небезпечності дії (бездіяльності) винної особи та обставин, за яких заподіяно шкоду, і вартості майна до військовослужбовців і призваних на збори військовозобов`язаних застосовується повна або обмежена матеріальна відповідальність.
Випадки застосування до військовослужбовців повної матеріальної відповідальності обмежені та чітко визначені пунктом 13 Положення, а саме, застосування повної матеріальної відповідальності можливо, у разі: умисного знищення, пошкодження, псування, розкрадання, незаконного витрачання військового майна або вчинення інших умисних протиправних дій; приписки у нарядах та інших документах фактично невиконаних робіт, перекручування звітних даних і обману держави в інших формах; заподіяння шкоди особою, яка перебувала у нетверезому стані; дій (бездіяльності), що мають ознаки злочину; недостачі, а також знищення або псування військового майна, переданого їм під звіт для зберігання, перевезення, використання чи для іншої мети.
Відповідно до пункту 17 розділу ІV Положення № 243/95-ВР у разі виявлення факту заподіяння матеріальної шкоди командир (начальник) військової частини призначає розслідування для встановлення причин виникнення шкоди, її розміру та винних осіб. Розслідування має бути завершено протягом одного місяця з дня виявлення шкоди. У необхідних випадках цей термін може бути продовжено вищим за підлеглістю командиром (начальником), але не більш як на один місяць. Розслідування не проводиться, якщо причини, розмір шкоди та винних осіб встановлено в ході ревізії (перевірки), інвентаризації, дізнання, попереднього слідства або судом.
Пунктом 19 Положення передбачено, що розслідуванням повинно бути встановлено: в чому полягає матеріальна шкода та яка її вартісна оцінка; якими конкретно неправомірними діями військовослужбовця або призваного на збори військовозобов`язаного заподіяно шкоду; вимоги яких законів, військових статутів, порадників, інструкцій та інших нормативних актів при цьому було порушено; умисно чи з необережності та з якою метою заподіяно шкоду; чи заподіяно шкоду винною особою під час виконання службових обов`язків; ступінь вини кожного у разі заподіяння шкоди кількома особами; умови та причини, що сприяли заподіянню шкоди, та її наслідки.
За змістом пункту 37 Положення матеріальна відповідальність не настає у випадках: коли заподіяна шкода є наслідком дії непереборної сили; невстановлення винної особи; смерті винної особи; коли шкоду заподіяно внаслідок виконання наказу старшого начальника, або виправданого в конкретних умовах службового ризику, або правомірних дій.
За приписами пункту 31 розділу ІV Положення № 243/95-ВР у разі звільнення у запас або у відставку чи вибуття із військової частини винної особи (винних осіб) до прийняття рішення про стягнення з неї заподіяної шкоди командир (начальник) військової частини у порядку, встановленому чинним законодавством, подає цивільний позов до суду на суму заподіяної цією особою шкоди.
Положення про матеріальну відповідальність військовослужбовців за шкоду, заподіяну державі, затверджене Постановою Верховної Ради України від 23 червня 1995 року N 243/95-ВР, втратило чинність 31 жовтня 2019 року з набранням чинності Закону України від 03 жовтня 2019 року № 160-IX «Про матеріальну відповідальність військовослужбовців та прирівняних до них осіб за шкоду, завдану державі», проте, застосовується до спірних взаємовідносини сторін, які склалися у 2008 році.
Колегія суддів зазначає, що у цій справі позов заявлено двома позивачами - Міністерством оборони України та Військовою частиною НОМЕР_2 .
За визначенням термінів, наведених у п. 8 ч. 1 ст. 4 КАС України, позивач - особа, на захист прав, свобод та інтересів якої подано позов до адміністративного суду, а також суб`єкт владних повноважень, на виконання повноважень якого подано позов до адміністративного суду.
Суб`єкти владних повноважень мають право звернутися до адміністративного суду виключно у випадках, визначених Конституцією та законами України (ч. 4 ст. 5 КАС України).
Звертаючись до суду, позивач, Міністерство оборони України, не зазначило, яким чином порушені його майнові права чи інтереси відповідачем, та які правові підстави для стягнення спірних коштів на користь Міністерства оборони України. Позовна заява не містить жодних обґрунтувань з цього приводу. Навпаки, у позовній заяві зазначено, що майнова шкода спричинена Військовій частині НОМЕР_2 . 
В апеляційній скарзі Міністерством оборони України вказано, що відповідно до пункту другого Наказу Командувача Сухопутних військ Збройних Сил України № 472 від 10 вересня 2013 року «Про розформування військової частини НОМЕР_2 », Військову частину НОМЕР_1 визначено правонаступником Військової частини НОМЕР_2 і під час розформування останньої на підставі Акту прийому-передачі дебіторської заборгованості за розрахунками з відшкодування завданих збитків за номенклатурою забезпечуючих управлінь і служб по Військовій частині НОМЕР_2 після визначення остаточного розміру заподіяних збитків по кожній службі саме у Військовій частині НОМЕР_1 обліковується дебіторська заборгованість за розрахунками з відшкодування завданих збитків, вчиненням кримінального правопорушення на загальну суму 2 867 996 601,97 гривень.
З урахуванням наведеного, колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, що незрозумілою є і вимога стягувати спірні кошти одночасно на користь двох позивачів, кожен з яких є юридичною особою та самостійною процесуальною особою у спорі.
З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про те, що Міністерство оборони України не навело правових підстав, відповідно до яких воно є належним позивачем, що відповідно до ч. 4 ст. 5 КАС України має право звернутися до адміністративного суду у випадку, визначеному Конституцією та законами України. До матеріалів справи також не надано відповідних доказів.
Як убачається із матеріалів справи, предметом позову є відшкодування шкоди, завданої знищенням військового майна.
На момент виникнення надзвичайної події у Військовій частині НОМЕР_2 правовий режим майна, закріпленого за військовими частинами, закладами, установами та організаціями Збройних Сил України, і повноваження органів військового управління та посадових осіб щодо управління цим майном визначався Законом України «Про правовий режим майна у збройних силах України» від 21 вересня 1999 року.
У статті 1 цього Закону було передбачено, що військове майно - це державне майно, закріплене за військовими частинами, закладами, установами та організаціями Збройних Сил України (далі - військові частини). До військового майна належать будинки, споруди, передавальні пристрої, всі види озброєння, бойова та інша техніка, боєприпаси, пально-мастильні матеріали, продовольство, технічне, аеродромне, шкіперське, речове, культурно-просвітницьке, медичне, ветеринарне, побутове, хімічне, інженерне майно, майно зв`язку тощо. Згідно з ч. 3 цього Закону військове майно закріплюється за військовими частинами Збройних Сил України на праві оперативного управління (з урахуванням особливостей, передбачених частиною другою цієї статті). З моменту надходження майна до Збройних Сил України і закріплення його за військовою частиною Збройних Сил України воно набуває статусу військового майна. Військові частини використовують закріплене за ними військове майно лише за його цільовим та функціональним призначенням.
Облік, інвентаризація, зберігання, списання, використання та передача військового майна здійснюються у спеціальному порядку, що визначається Кабінетом Міністрів України.
Порядок обліку та списання майна врегульовано ст. 4 Закону, де зазначено, що військові частини ведуть облік закріпленого за ними майна у кількісних, якісних, обліково-номерних та вартісних показниках і враховують по відповідних службах - продовольчій, речовій, квартирно-експлуатаційній, пально-мастильних матеріалів тощо.
Таким чином, у Збройних Силах України військове майно закріплюється на праві оперативного управління виключно за військовими частинами Збройних Сил України, а не за Міністерством оборони України.
Разом з тим, Міністерство оборони України в апеляційній скарзі стверджує, що відповідно до ст. 2 Закону № 1075 як центральний орган управління Збройних Сил України здійснює тільки управління військовим майном, зокрема, закріплює військове майно за військовими частинами.
Отже, колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, що Міністерство оборони України у цій справі не довело права на стягнення на свою користь коштів в якості відшкодування шкоди, завданої знищенням військового майна, що перебувало в оперативному управлінні Військової частини НОМЕР_2 на час надзвичайної події 27 серпня 2008 року.
Аналіз наданих позивачами письмових доказів дає підстави вважати, що внаслідок пожежі у Військовій частині НОМЕР_2 , що сталася 27 серпня 2008 року, було знищено (пошкоджено) військове майно, яке було закріплено за цією установою відповідно до Закону, а відтак, саме Військовій частині було завдано майнову шкоду.
Водночас, Військову частину НОМЕР_1 визначено правонаступником Військової частини НОМЕР_2 Наказом Командувача Сухопутних військ Збройних Сил України № 472 від 10 вересня 2013 року «Про розформування військової частини НОМЕР_2 ».
Зі змісту Положення, яке регулює спірні правовідносини, можна зробити висновок, що для притягнення військовослужбовця до матеріальної відповідальності необхідно довести, зокрема, факт заподіяння прямої дійсної шкоди, протиправність поведінки особи, причинний зв`язок між протиправною поведінкою і настанням шкоди, а також вину у заподіянні шкоди. У разі заподіяння шкоди кількома особами, необхідно встановити також ступінь вини кожного.
У п. 19 Положення про матеріальну відповідальність військовослужбовців за шкоду, заподіяну державі визначено, що розслідуванням повинно бути встановлено ступінь вини кожного у разі, якщо шкода заподіяння кількома особами.
Позивачами пред`явлено первинний позов до двох осіб, в якому заявлені вимоги про стягнення з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 у рівних частинах 2867996601,97 грн за шкоду, нанесену державі, завдану внаслідок вчинення кримінального правопорушення, але при цьому не надано доказів, що завдана внаслідок надзвичайної події державі шкода є наслідком протиправних дій саме цих осіб.
Слід зазначити, що заявляючи вимогу про стягнення з відповідачів шкоди в рівних частках, позивачі свою позицію у цій частині також не обґрунтовують, не надають жодних доказів на підтвердження того, що ступінь вини кожного з відповідачів у заподіянні шкоди державі є рівною, хоча таке обґрунтування є процесуальним обов`язком саме позивача з урахуванням приписів ч. 1 ст. 77 КАС України.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про недоведеність позивачами розміру шкоди, заподіяної внаслідок надзвичайної події 27 серпня 2008 року.
Позивачі посилались на те, що розмір шкоди підтверджується актом прийому - передачі дебіторської заборгованості за розрахунками з відшкодування завданих збитків за номенклатурою забезпечуючих  управлінь і служб по Військовій частині НОМЕР_2 (а.с. 14, т. 1).
Проте акт, на який посилаються позивачі, не можна вважати достатнім доказом на підтвердження розміру завданої надзвичайною подією шкоди відповідачем, оскільки з зазначеного акту не можливо встановити шкоду, нанесену державі, завдану внаслідок вчинення кримінального правопорушення саме відповідачем, як і не можливо достеменно встановити розмір такої шкоди, яку позивачі просили стягнути та їх користь при зверненні до суду.
Разом з тим, за висновками службового розслідування, викладеними в акті службового розслідування від 10.10.2008, проведеного на виконання Наказу Міністерством оборони України № 431 від 02.09.2008, котрі надані Міністерством оборони України до матеріалів справи, основними причинами надзвичайної події є неналежне виконання начальником арсеналу - підполковником ОСОБА_2 , вимог наказів Міністерства оборони України щодо заходів пожежної безпеки. Висновків щодо розміру шкоди, заподіяної пожежею, такий акт не містить.
В обґрунтування позову позивачі також посилались на те, що вина ОСОБА_1 в інкримінованих йому злочинах, а також у спричинені державі майнової шкоди на суму 1433998300,99 гривень повністю доведена матеріалами кримінальної справи та встановлена судовими рішеннями у кримінальній справі.
Однак, таке твердження є помилковим.
Відповідно до ч. 6 ст. 78 КАС України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для адміністративного суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.
Таким чином, розглядаючи позов, який випливає з кримінальної справи, суд не вправі обговорювати вину відповідача, а може вирішувати питання лише про розмір відшкодування.
Проте, постановою Військового Апеляційного суду Військово-Морських Сил від 10 березня 2009 року, якою підполковника запасу ОСОБА_1 , обвинуваченого у недбалому ставленні до військової служби, тобто у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 425 КК України, та у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 263 КК України, звільнено від кримінальної відповідальності, не визначено розмір майнової шкоди, спричиненої державі, що Міністерством оборони України не заперечується.
В апеляційній скарзі позивачем вказано, що зазначеною постановою підтверджено вину відповідача у виникненні надзвичайної події та заподіянні шкоди, але не вказано, що нею визначено розмір шкоди, завданої ОСОБА_1 .
Інших доказів на обґрунтування розміру шкоди, завданої внаслідок вчинення кримінального правопорушення саме ОСОБА_1 , позивачами до матеріалів справи не надано.
З огляду на відсутність у матеріалах справи інших доказів на обґрунтування розміру шкоди, доводи апеляційної скарги про недослідження судом першої інстанції доказів на підтвердження розміру завданої шкоди під час надзвичайної події у Військовій частині НОМЕР_2 , а саме: витягів з книг втрат; бухгалтерських довідок; наказів, на підставі яких до книг нестач та грошових стягнень і нарахувань Військової частини НОМЕР_2 занесено суми збитків; акта про пожежу від 28.09.2008 №317/921, з якого вбачається, що виникненню надзвичайної події сприяло, зокрема, незадовільне виконання службових обов`язків стосовно забезпечення пожежної безпеки на закріплених об`єктах заступником командира – головним інженером підполковником ОСОБА_1 , є безпідставними.
Отже, доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують.
Залишення без розгляду судом першої інстанції клопотання Міністерства оборони України про витребування матеріалів справи № 2025/2-56/11 не призвело до неправильного вирішення спору та не є підставою для скасування оскаржуваного рішення.
Відповідно до абз. 2 ч. 2 ст. 317 КАС України порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи. В даному випадку справу вирішено вірно.
У відповідності до пункту першого частини першої статті 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
Згідно зі статтею 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення із додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскільки доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому оскаржуване рішення слід залишити без змін.
Враховуючи положення статті 139 КАС України, підстави для розподілу судових витрат відсутні.

Керуючись ст. ст. 242, 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Міністерства оборони України  залишити без задоволення.
Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 31.08.2020 по справі № 520/12846/19  залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя 		Я.В. П`янова	
Судді	   	С.П. Жигилій    Л.В. Любчич   	
Повний текст постанови складено  14.06.2021 року