Постанова
Іменем України                               
 
13 травня 2021 року
м. Київ
 
справа № 554/3257/18
провадження № 61-16891св20
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого – Червинської М. Є., 
суддів: Бурлакова С. Ю., Жданової В. С., Зайцева А. Ю. (суддя-доповідач), Коротуна В. М.,
 
учасники справи:
 
позивач, відповідач за зустрічним позовом  – ОСОБА_1 , 
відповідач, позивач за зустрічним позовом  –  ОСОБА_2 , 
треті особи: орган опіки та піклування в особі виконавчого комітету Шевченківської районної у м. Полтаві ради, орган опіки та піклування Полтавської районної державної адміністрації, ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: орган опіки та піклування в особі виконавчого комітету Шевченківської районної у м. Полтаві ради, ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , про відібрання дитини без позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів, за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , треті особи: орган опіки та піклування в особі виконавчого комітету Шевченківської районної у м. Полтаві ради, орган опіки та піклування Полтавської районної державної адміністрації, про відібрання дитини
 
за касаційною скаргою  ОСОБА_2 на постанову Полтавського апеляційного суду від 15 жовтня 2020 року  у складі колегії суддів: Кузнєцової О. Ю., Бутенко С. Б., Хіль Л. М.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
1.Описова частина
Короткий зміст позовних вимог 
У травні 2018 року ОСОБА_1 , яка діє в інтересах малолітньої ОСОБА_5 , звернулася до суду з позовом, уточнивши який просила відібрати малолітню ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , від матері ОСОБА_2 без позбавлення її батьківських прав та передати дитину на її виховання; стягнути                з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 1/4 частини заробітку (доходів), але не менше 50 % прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, до досягнення дитиною повноліття, та додаткові витрати на дитину в розмірі                    5 332 грн.
 
Як на обґрунтування заявлених вимог посилалася на те, що вона є матір`ю ОСОБА_2 , яка, у свою чергу, має трьох дітей: ОСОБА_5 , 2008 року народження, ОСОБА_6 , 2012 року народження, ОСОБА_7 , 1998 року народження.
 
Малолітня ОСОБА_5 потерпає від психологічного, фізичного та економічного насилля зі сторони матері ОСОБА_2 , яка закриває її саму в квартирі, не лікує, морить голодом, б`є до синців, про що ОСОБА_1 повідомляли як сусіди, так і сама онука. 
 
Крім цього, відповідач відправила малолітню доньку в супроводі поліції до психіатричної лікарні. Будучи цілком здоровою, ОСОБА_8 перебувала в психіатричній лікарні ім. Мальцева з 15 жовтня до 02 листопада 2017 року, звідки лікарі фактично змусили ОСОБА_2 забрати дитину. 
 
Заступник головного лікаря Полтавської обласної клінічної психіатричної лікарні ім. Мальцева надіслала голові Полтавської райдержадміністрації Карімову І. Р. листа від 23 жовтня 2017 року, в якому зазначала про вчинення над дитиною фізичного та психологічного насильства з боку матері. 
 
Із заявою про захист прав онуків позивач 18 жовтня 2017 року звернулася до служби у справах дітей Полтавської РДА, однак жодних  дієвих заходів вжито не було. Крім того, до лікарні, де знаходилась дитина, викликали поліцію, оскільки відповідач душила ОСОБА_9 та заливала її водою. 
 
18 березня 2018 року близько 11:00  відповідач зателефонувала ОСОБА_3 та просила забрати ОСОБА_9 до себе жити, повідомила, що вона відмовляється від неї, оскільки їй донька не потрібна. У присутності чергового по частині та заступника командира в/ч НОМЕР_1 того ж вечора позивач з дідом забрали онуку жити до себе, де вона проживає і на цей час. Дитина 9 років живе у постійному стресі.
ОСОБА_10 , ОСОБА_4 , 66 років, він є особою з інвалідністю,  тому не має змоги забрати її до себе, однак хоче спілкуватися з нею і брати участь у її вихованні. Аня не хоче повертатися до матері, а хоче жити разом із дідусем і бабусею.
 
У грудні 2018 року ОСОБА_2 звернулася до суду із зустрічним позовом,               в якому просила відібрати малолітню ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , від ОСОБА_1 і ОСОБА_3 та негайно передати їй як матері дитини.
 
Як на обґрунтування зустрічних вимог посилалася на те, що 18 березня 2018 року у зв`язку із сімейними обставинами, постійним втручанням ОСОБА_1                    у її сім`ю з погрозами, на прохання доньки вона дозволила ОСОБА_5 поїхати до ОСОБА_1 на деякий час. У зв`язку з тривогою за здоров`я доньки наступного дня вона вирішила провідати її в школі, перевірити психічний стан, оскільки донька знаходиться на обліку у психіатра. У школі побачила дитину               в неадекватному стані – збудженому, агресивному. Поруч з нею знаходилась ОСОБА_1 , яка не дала забрати дитину зі школи, маніпулювала нею.                З того дня ОСОБА_1 і ОСОБА_3 утримують дитину в себе, не допускаючи до неї матір.  
 
Вважає, що дії та поведінка відповідача шкодять дитині, ставлять під загрозу її психічний стан, розвиток. ОСОБА_1 залякала дитину тим, що з нею буде вдома та на цьому ґрунті в дитини виникли образи і страхи, які не відповідають дійсності. Дитина ізольована від шкільного колективу, від соціуму, до школи не ходить. Дитина запевняє себе та інших в тому, чого не було, заради того, щоб жити з бабусею, бо вважає її своїм захистом. Страхи збільшені, фантазія малює страшні картини та образи, розривається емоційний зв`язок між мамою, дитиною та її рідним братом, формується емоційна залежність від бабусі, нездорова прихильність. Це все порушує права дитини і мої батьківські права матері.
 
Ураховуючи наведене, ОСОБА_2 просила зустрічний позов задовольнити.
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
 
Октябрський районний суд м. Полтави рішенням від 11 червня 2020 року               в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовив. Зустрічний позов                          ОСОБА_2 задовольнив. Відібрав малолітню ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у ОСОБА_1 та передав матері – ОСОБА_2 . Рішення суду в частині відібрання дитини допущено до негайного виконання.
 
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що встановлені обставини не дають достатніх підстав для висновку про винну поведінку матері щодо ухилення її від виконання батьківських обов`язків, а також не виключають можливість зміни її поведінки на краще. Раніше до ОСОБА_2 не застосовувались попередження про необхідність змінити ставлення до виховання доньки, на цей час ОСОБА_2 отримує консультації та поради спеціалістів з метою врегулювання конфлікту в сім`ї.Виняткових обставин, передбачених пунктами 2–5 частини першої статті 164 СК України, для задоволення вимоги щодо відібрання дитини без позбавлення батьківських прав немає. 
 
Короткий зміст рішення апеляційного суду
 
Полтавський апеляційний суд постановою від 15 жовтня 2020 року рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 11 червня 2020 року скасував та ухвалив нове рішення, яким позов ОСОБА_1 , яка діє в інтересах малолітньої ОСОБА_5 , задовольнив частково. Передав малолітню ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на виховання бабі, ОСОБА_1 . Визначив місце проживання малолітньої ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом із бабою,  ОСОБА_1 , на АДРЕСА_1 . Стягнув з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частини усіх видів її заробітку (доходу) щомісяця, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 05 травня 2018 року і до досягнення дитиною повноліття ІНФОРМАЦІЯ_2 . У решті позову відмовив. Вирішив питання про розподіл судових витрат. У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 відмовив.  
 
Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що ОСОБА_2 своїми діями із вчинення сімейного насильства порушила право дитини на спокійне та стійке середовище для розвитку.  Стабільність у висловленні думки дитини щодо свого місця проживання свідчить про усвідомленість волі           ОСОБА_5 та дійсне бажання проживати з бабусею, а не матір`ю; обставин, які свідчили б про необхідність визначення місця проживання дитини всупереч її інтересам та дійсній волі, немає. Під час розгляду справи місцевий суд знехтував правом дитини на висловлення думки щодо місця свого проживання, що призвело до ухвалення рішення, яке очевидно суперечить дійсним інтересам дитини. ОСОБА_2 на відміну від ОСОБА_1 не спроможна надати/організувати дитині безпечне, спокійне та стійке середовище. Відібрання дитини у матері відповідає її якнайкращим інтересам.Ураховуючи, що місце проживання дитини визначається разом із бабусею, позовні вимоги про стягнення з ОСОБА_2 аліментів на утримання дитини є обґрунтованими.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги, пояснень та відзиву на касаційну скаргу, їх узагальнені аргументи 
 
У касаційній скарзі, поданій до Верховного Суду 14 листопада 2020 року,                   ОСОБА_2 просить скасувати постанову Полтавського апеляційного суду від 15 жовтня 2020 року і залишити в силі рішення суду першої інстанції.
Підставою   касаційного   оскарження   судових   рішень   у   цій   справі   заявник зазначаєвідсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах.
Касаційна скарга та пояснення мотивовані тим, що рішення суду апеляційної інстанції не відповідає вимогам процесуального закону та практиці ЄСПЛ, оскільки суд дійшов необґрунтованого висновку щодо наявності підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .
Наявні у справі докази не свідчать саме про ухилення ОСОБА_2 від виконання своїх батьківських обов`язків чи про відсутність інтересу матері дитини до її виховання. Якихось рішень суду або іншого органу про притягнення ОСОБА_2 до відповідальності за неналежне виконання батьківських обов`язків немає.  
Матеріали справи не містять негативної характеристики, жодних доказів винної поведінки ОСОБА_2 та умисного ухилення її від виконання своїх обов`язків з виховання доньки, перешкоджання здобуттю нею повної загальної середньої освіти, жорстокого поводження з дитиною, експлуатації дитини, примушування до жебракування та бродяжництва.
Суд апеляційної інстанції помилково скасував рішення суду першої інстанції, яке відповідає закону.
03 березня 2021 року до Верховного Суду надійшов відзив ОСОБА_11 як представника ОСОБА_1 на касаційну скаргу, мотивований законністю                   і обґрунтованістю рішення апеляційного суду. Систематичні негативні прояви                у поведінці ОСОБА_2 щодо ОСОБА_12 , небажання самої дитини не те що жити разом, а навіть спілкуватися з матір`ю, прихильність дитини до бабусі та дідуся, які вона висловлювала нею постійно протягом трьох років у різних інстанціях                у присутності різних людей: вчителів, працівників поліції, працівників служб                     у справах дітей, лікарів, психологів, суддів – однозначно свідчить про те, що найкращим інтересам дитини відповідає її проживання разом з бабою               ОСОБА_1  і дідом ОСОБА_3 .  Положення  про  право   батьків  і  дітей 
бути поряд один з одним не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини, при розгляді справи суди насамперед мають виходити з інтересів дитини.
Рух справи в суді касаційної інстанції
 
Ухвалою Верховного Суду від 10 лютого 2021 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано її матеріали з  Октябрського районного суду м. Полтави.
 
06 квітня 2021 року справа надійшла до Верховного Суду.
 
Ухвалою Верховного Суду від 26 квітня 2021 року справу призначено до розгляду.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
ОСОБА_5 народилася ІНФОРМАЦІЯ_3 , її батьками є ОСОБА_4 і                 ОСОБА_13 .
 
Рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 27 жовтня 2008 року розірвано шлюб між ОСОБА_4 і ОСОБА_13 та визначено місце проживання дітей – сина ОСОБА_14 та доньки ОСОБА_15 – з матір`ю. Після розірвання шлюбу   ОСОБА_13 має прізвище ОСОБА_16 .
 
ОСОБА_2 працює у військовій частині НОМЕР_2 , що підтверджується довідкою від 19 грудня 2018 року № 1663.
 
ОСОБА_5 навчається у Щербанівському ліцеї Щербанівської сільської ради Полтавського району Полтавської області.
 
ОСОБА_1 і ОСОБА_3 є батьками ОСОБА_2 та, відповідно, бабусею і дідусем неповнолітньої ОСОБА_5 , яка з березня 2018 року з власної волі та за згодою матері, діда і баби почала проживати разом з дідом і бабою             у квартирі АДРЕСА_2 .
 
15 жовтня 2020 року в апеляційному суді ОСОБА_5 , якій виповнилось 12 років, надала пояснення, в яких категорично заперечує проти проживання з матір`ю і вказує, що проживати до баби і діда пішла за власним бажанням та зі згоди матері.
 
ОСОБА_5 повідомила суду, що у баби, ОСОБА_1 , вона проживає з березня 2018 року, оскільки з дому її вигнала мама, яка погано до неї ставилася, не доглядала за нею, баба і дід про неї піклуються, люблять її та забезпечують усім необхідним.
 
Аналогічні пояснення малолітня ОСОБА_5 надала представникам органу опіки та піклування виконавчого комітету Шевченківської районної у м. Полтаві ради під час підготовки висновку про доцільність її відібрання у матері,                     ОСОБА_2 , зокрема, надала письмові пояснення, де вказала, що мати кричала на неї, била, а також говорила, що здасть її в психіатричну лікарню. Зазначала, що проживає з бабусею і надалі бажає з нею проживати, оскільки та  любить її, піклується про неї та завжди допомагає.
 
Представники органу опіки та піклування виконавчого комітету Шевченківської районної у м. Полтаві ради під час підготовки висновків про недоцільність відібрання малолітньої ОСОБА_5 у баби, ОСОБА_1 , та доцільність її передання на виховання баби, 31 серпня 2020 року повторно заслухали пояснення дитини, яка висловила бажання проживати з бабою.
 
Таке ж бажання ОСОБА_5 висловила при виконанні судового рішення про               її відібрання від ОСОБА_1 , що відомо з акта державного виконавця                    від 03 серпня 2020 року, в якому зазначено, що ОСОБА_5 відмовляється йти до матері і хоче проживати з бабусею.
 
ОСОБА_2 не може створити належних умов для виховання та гармонійного розвитку малолітньої ОСОБА_5 . 
 
Згідно з актом оцінки потреб сім`ї/особи від 21 жовтня 2019 року, складеним Полтавським міським центром соціальних служб для сім`ї, дітей та молоді, ОСОБА_5 , проживаючи у діда і баби, є активною, радісною, не має шкідливих звичок, відвідує школу та гуртки. Потреби дитини дід і баба задовольняють                  у повному обсязі.
 
Відповідно до характеристики ОСОБА_5 за підписом директора, класного керівника 6 класу та психолога Щербанівського ліцею Щербанівської сільради Полтавського району Полтавської області, вихованням дитини займаються дідусь і бабуся. Стосунки між дідусем і бабусею дружні, доброзичливі, підтримується позитивний психологічний клімат. Вони приділяють онуці достатньо уваги та часу.
 
21 січня 2020 року заступник директора з навчально-виховної роботи Щербанівського ліцею Щербанівської сільської ради Полтавського району Полтавської області звернулася до виконавчого комітету Щербанівської сільської ради з листом, в якому повідомила орган місцевого самоврядування про неприпустиме втручання ОСОБА_2 в навчальний процес, що обмежує право на здобуття освіти як ОСОБА_5 , так і інших учнів, задіяних в освітньому процесі.
 
З урахуванням інтересів та бажання дитини малолітню ОСОБА_5 доцільно передати на виховання бабі, ОСОБА_1 (висновкипро доцільність передання малолітньої ОСОБА_5 на виховання баби, ОСОБА_1 , та недоцільність відібрання дитини в неї, затверджені рішенням виконавчого комітету Шевченківської районної у м. Полтаві ради від 22 вересня 2020 року              № 212).
 
Таку саму думку висловив орган опіки та піклування Шевченківської районної          у м. Полтаві ради (за місцем проживання дитини) у висновку про доцільність відібрання малолітньої ОСОБА_5 у матері, ОСОБА_2 , затвердженому рішенням виконавчого комітету Шевченківської районної у м. Полтаві ради від 27 серпня 2019 року № 195.
 
Батько дитини, ОСОБА_4 , не виявив бажання щоб його донька ОСОБА_5 проживала з ним, проте зазначив, що перебуває на боці дитини.
 
2. Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду
 
Частиною другою статті 389 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:
1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права                  у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;
3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;
4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
 
Згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. 
 
Верховний Суд, перевіривши правильність застосування судами норм                   права  в  межах   касаційної  скарги,  дійшов  висновку,  що  касаційна  скарга   підлягає  частковому  задоволенню з огляду на таке.
 
Мотиви і доводи Верховного Суду та застосовані норми права
 
Частиною третьою статті 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
 
Згідно зі статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись                  у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
 
Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.
 
За правилами статті 9 Конвенції про права дитини держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.
 
Відповідно до статті 18 Конвенції про права дитини батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.
 
Відповідно до частини сьомої статті 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
 
Статтею 150 СК України визначено обов`язок батьків щодо виховання та розвитку дитини.
 
Згідно з частинами другою та четвертою статті 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.
 
Відповідно до частини першої, другої статті 170 СК України суд може постановити рішення про відібрання дитини від батьків або одного з них, не позбавляючи їх батьківських прав, у випадках, передбачених пунктами 2–5 частини першої статті 164 цього Кодексу, а також в інших випадках, якщо залишення дитини у них є небезпечним для її життя, здоров`я і морального виховання. У цьому разі дитина передається другому з батьків, бабі, дідові, іншим родичам – за їх бажанням або органові опіки та піклування.
 
Згідно з пунктами 2–5 частини першої статті 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться                          з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва.
 
Ухвалюючи рішення у справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13), Європейський суд з прав людини (далі – ЄСПЛ) наголосив, що                 в таких справах основне значення має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення. При цьому ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини                у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге,             у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним.
 
В рішенні у справі «Мамчур проти України» від 16 липня 2015 року (заява                    № 10383/09) ЄСПЛ зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте основні інтереси дитини є надзвичайно важливими.
 
У справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року ЄСПЛ наголосив, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.
 
Встановивши, що відібрання дитини у баби є небезпечним для життя, здоров`я               і морального виховання малолітньої ОСОБА_5 , та врахувавши статтю 171 СК України і статтю 12 Конвенції про права дитини, вислухавши думку дитини щодо її бажання залишитися проживати разом з бабою, яка в силу свого віку (12 років) має не тільки право бути вислуханою і почутою, а й право брати активну участь            у вирішенні своєї долі, та надавши відповідну правову оцінку фактичним обставинам щодо тривалості існування негативної для розвитку дитини обстановки, її психологічного стану, відсутності змін у ставленні матері до виконання своїх обов`язків, а також виходячи з пріоритету якнайкращих інтересів дитини з метою охорони її фізичного і психічного здоров`я, забезпечення нормального розвитку та права на освіту, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 .  
 
Однак, передаючи дитину на виховання бабі без відібрання її у матері, апеляційний суд залишив поза увагою те, що відповідно до статті 170 СК України передання дитини на виховання є наслідком відібрання дитини від батьків або одного з них, не позбавляючи їх батьківських прав, в результаті чого дійшов помилкового висновку про відмову в задоволенні позовної вимоги                  ОСОБА_1 про відібрання малолітньої ОСОБА_5 від матері, без позбавлення її батьківських прав, вказуючи на фактичне проживання дитини з бабою. 
 
Ураховуючи наведене, рішення суду першої інстанції та постанова апеляційного суду  в частині вирішення позовної вимоги ОСОБА_1 про відібрання малолітньої ОСОБА_5 від матері без позбавлення її батьківських прав та передання дитини на виховання бабі, підлягають скасуванню з ухваленням в цій частині нового рішення про задоволення цієї вимоги. 
 
Оскільки малолітня ОСОБА_5 на період окремого проживання від матері  потребує не лише догляду, а й матеріальної підтримки, а батьки зобов`язані утримувати свою неповнолітню дитину, висновок апеляційного суду про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліментів на утримання малолітньої ОСОБА_5  є обґрунтованим.
 
Крім того, відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
 
Апеляційний суд, переглядаючи справу в апеляційному порядку, вийшов за  межі заявлених вимог, визначивши місце проживання малолітньої ОСОБА_5 ,                   разом із бабою, ОСОБА_1 , на АДРЕСА_1 , тоді як таких вимог ОСОБА_1 не заявляла.
 
Ураховуючи наведене, постанова апеляційного суду в частині визначення місця  проживання дитини разом із бабою на АДРЕСА_1 не може вважатися законною і обґрунтованою, тому підлягає скасуванню.
 
Відповідно до частини першої статті 412 ЦПК України суд скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює нове рішення у відповідній частині або змінює його, якщо таке судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права або порушенням норм процесуального права.
 
За вказаних обставин, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу задовольнити частково, постанову апеляційного суду в частині визначення місця проживання дитини разом із бабою скасувати; рішення суду першої інстанції та постанову апеляційного суду в частині вирішення позовної вимоги                      ОСОБА_1 про відібрання малолітньої ОСОБА_5 від матері без позбавлення її батьківських прав та передання дитини на виховання бабі – скасувати, ухвалити в цій частині нове рішення, яким указану вимогу задовольнити; в іншій частині постанову апеляційного суду залишити без змін. 
 
Керуючись статтями 400, 410, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.
 
Постанову Полтавського апеляційного суду від 15 жовтня 2020 року в частині визначення місця проживання малолітньої ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом із бабою на АДРЕСА_1 – скасувати. 
 
Рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 11 червня 2020 року               та постанову Полтавського апеляційного суду від 15 жовтня 2020 року в частині вирішення позовної вимоги ОСОБА_1 про відібрання малолітньої ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , від матері ОСОБА_2 без позбавлення її батьківських прав та передання дитини на виховання баби – скасувати, позов ОСОБА_1 в цій частині задовольнити.
 
Відібрати малолітню ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , від матері ОСОБА_2 без позбавлення її батьківських прав та передати малолітню ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на виховання бабі, ОСОБА_1 .
 
В іншій частині постанову Полтавського апеляційного суду від 15 жовтня         2020 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає. 
 
Головуючий                                                                                    М. Є. Червинська 
 
Судді                                                                                                 С. Ю. Бурлаков
 
В. С. Жданова
 
                                                                                                            А. Ю. Зайцев
 
                                                                                                            В. М. Коротун