ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м  У к р а ї н и

09 квітня 2021 року 	м. Дніпро	справа № 280/79/21	

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: 
головуючого - судді  Олефіренко Н.А. (доповідач),
суддів:  Білак С.В., Шальєвої В.А.,      
розглянувши в порядку письмового провадження в залі судового засідання Третього апеляційного адміністративного суду у м. Дніпрі апеляційну скаргу    Дніпровського відділу державної виконавчої служби у місті Запоріжжі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Дніпро) на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 16.02.2021 ( суддя першої інстанції Калашник Ю.В.) в адміністративній справі №280/79/21 за позовом   ОСОБА_1  до  Дніпровського відділу державної виконавчої служби у місті Запоріжжі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Дніпро)   про визнання протиправними та скасування постанов,- 
ВСТАНОВИВ:
05.01.2021 ОСОБА_1 зврнувся до Запорізького окружного адміністративного суду із адміністративним позовом до Дніпровського відділу державної виконавчої служби у місті Запоріжжі Південно – Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Дніпро), в якому, з урахування уточнення позовних вимог, просив:
визнати протиправною та скасувати постанову від 19.11.2020 ВП №60961814 про стягнення з ОСОБА_1 виконавчого збору у розмірі 137 858,97 грн.
визнати протиправною та скасувати постанову від 19.11.2020 ВП №63681080 про відкриття виконавчого провадження з примусового виконання постанови від 19.11.2020 ВП №60961814, про стягнення з ОСОБА_1 виконавчого збору у розмірі 137 858,97 грн.
В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що на примусовому виконанні Дніпровського відділу державної виконавчої служби міста Запоріжжя Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області перебувало виконавче провадження № 60961814 щодо примусового стягнення з позивача 1    378    589,71 грн. на користь ПАТ “Приватбанк” на підставі виконавчого листа №2-5775/10, виданого Ленінським районним судом м. Запоріжжя 16.01.2017. Державним виконавцем Дніпровського відділу державної виконавчої служби міста Запоріжжя Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області 03.07.2020 було винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу. 19.11.2020 відповідачем винесені постанови про стягнення виконавчого збору у розмірі 137    858,97 грн., про відкриття виконавчого провадження з примусового виконання постанови від 19.11.2020 ВП 60961814, про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження; про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження в сумі 300 грн.; про відкриття виконавчого провадження з примусового виконання постанови від 19.11.2020 ВП 60961814 про стягнення мінімальних витрат виконавчого провадження в сумі 300 грн. Позивач вважає зазначені вище постанови від 19.11.2020 протиправними і такими, що підлягають скасуванню, оскільки відповідачем пропущений строк для винесення постанови про стягнення виконавчого збору, оскільки державний виконавець зобов`язаний відкрити виконавче провадження за постановою про стягнення виконавчого збору не пізніше наступного робочого дня з дня її реєстрації в автоматизованій системі виконавчого провадження. Зазначає, що заява АТ КБ “Приватбанк” надійшла на адресу відповідача 02.07.2020, постанову про повернення виконавчого документа стягувачу відповідач виніс 03.07.2020. Наступним робочим днем і останнім днем строку для винесення постанови про стягнення виконавчого збору було 06.07.2020. Також позивач зазначає, що державний виконавець не проводив виконавчих дій та жодних сум не стягнув. Виконавчий збір є своєрідною винагородою державному виконавцю за вчинення заходів примусового виконання рішення, за умови, що такі заходи призвели до виконання рішення, тому при стягненні виконавчого збору відповідно без реального стягнення суми боргу з боржника у разі повернення виконавчого документа стягувачу за його заявою створюються умови для стягнення з боржника подвійної суми виконавчого збору або ж стягнення його без реального виконання рішення суду. Відповідачем в рамках виконавчого провадження № 60961814 не було вчинено жодних виконавчих дій та не було стягнуто жодних сум. Вся діяльність державного виконавця обмежилася виключно винесенням постанови про відкриття виконавчого провадження з одночасним накладенням арешту на майно і рахунки боржника. Також зазначає, що на даний момент виконавчий лист передано приватному виконавцю для примусового виконання та приватним виконавцем винесено постанову про стягнення з позивача основної винагороди в розмірі 136 902,29 грн. На підставі викладеного просить позовні вимог задовольнити.
Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 16.02.2021 позовні вимоги задоволені.
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального права, неналежну оцінку судом доказів у справі, відповідач просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове про відмову у задоволення адміністративного позову.
Апеляційна скарга обґрунтована, тим, що 03.07.2020 відповідачем винесено постанову про повернення виконавчого документу стягувачу.  За наслідками вибіркової перевірки роботи державного виконання у частині дотримання порядку стягнення з боржника виконавчого збору дії державного виконавця  при примусовому виконанні виконавчого провадження з виконання виконавчого листа виданого 16.01.2017 Ленінським районним судом м. Запоріжжя визнано такими, що не відповідають вимогам статті 27 Закону України “Про виконавче провадження” та доручено забезпечити винесення постанови про стягнення виконавчого збору, постанови про стягнення витрат на проведення виконавчих дій та вжиття всіх передбачених чинним законодавством заходів, спрямованих на виконання виконавчого документа. На підставі викладеного та керуючись нормами чинного законодавства, старшим держанням виконавцем відділу 19.11.2020 винесено постанови про стягнення з боржника виконавчого збору та постанову про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого листа №2-5775/10 виданого 16.01.2017. 
Відзиву на апеляційну скаргу не надходило, що не перешкоджає розгляду справи по суті.
Розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження у відповідності до приписів   ст.311 КАС України.
Дослідивши докази, наявні в матеріалах справи, перевіривши в межах доводів апеляційної скарги дотримання судом першої інстанції норм матеріального права, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи, що  13.01.2020 державним виконавцем Дніпровського відділу державної виконавчої служби міста Запоріжжя Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області винесено постанову ВП №60961814 з примусового виконання виконавчого листа №2-5775/10, виданого Ленінським районним судом м. Запоріжжя 16.01.2017 про стягнення з позивача 1    378    589,71 грн. на користь ПАТ “Приватбанк” .
03.07.2020 державним виконавцем Дніпровського відділу державної виконавчої служби міста Запоріжжя Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області Хіміч Т.А. винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу на підставі частини 1 ст. 37 Закону України “Про виконавче провадження” (за заявою стягувача).
19.11.2020 відповідачем прийняті постанови:
ВП 60961814 про стягнення з позивача виконавчого збору у розмірі 137858,97грн.;
ВП 63681080 про відкриття виконавчого провадження з виконання постанови від 19.11.2020 №60961814  про стягнення виконавчого збору у розмірі 137 858,97 грн.
Не погоджуючись з даною постановою позивач звернувся до суду.
Колегія суддів, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права при винесенні оскарженого рішення, виходить з наступного.
У силу статей   1,   5 Закону № 1404-VIII   виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені   Конституцією України, законами та нормативно-правовими актами.
Примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких установлюються   Законом України від 02 червня 2016 року № 1403-VIII «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів»   (тут і далі - у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин; далі - Закон № 1403-VIII).
Законом № 1403-VIII   визначено основи організації та діяльності з примусового виконання судових рішень і рішень інших органів (посадових осіб) органами державної виконавчої служби та приватними виконавцями, їхні завдання та правовий статус. Завданням органів державної виконавчої служби та приватних виконавців є своєчасне, повне і неупереджене виконання рішень, примусове виконання яких передбачено законом (стаття 3).
Згідно зі   статтею 10 Закону № 1404-VIII   заходами примусового виконання рішень є: 1) звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, об`єкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами; 2) звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інший дохід боржника; 3) вилучення в боржника і передача стягувачу предметів, зазначених у рішенні; 4) заборона боржнику розпоряджатися та/або користуватися майном, яке належить йому на праві власності, у тому числі коштами, або встановлення боржнику обов`язку користуватися таким майном на умовах, визначених виконавцем; 5) інші заходи примусового характеру, передбачені цим Законом.
Відповідно до частини першої   статті 18 Закону № 1404-VІІІ   виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим   Законом   заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.
Згідно з пунктом 1 частини першої   статті 26 Закону № 1404-VIII   виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у   статті 3 цього Закону, за заявою стягувача про примусове виконання рішення.
Частиною п`ятою вказаної статті встановлено, що виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов`язок боржника подати   декларацію про доходи   та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей. У постанові про відкриття виконавчого провадження за рішенням, примусове виконання якого передбачає справляння виконавчого збору, державний виконавець зазначає про стягнення з боржника виконавчого збору в розмірі, встановленому   статтею 27 цього Закону.
Відповідно до частин першої та другої   статті 27 Закону № 1404-VІІІ   виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України.
Виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що фактично стягнута, повернута, або вартості майна боржника, переданого стягувачу за виконавчим документом.
Згідно із частиною п`ятою   статті 27 Закону № 1404-VIII   виконавчий збір не стягується: 1) за виконавчими документами про конфіскацію майна, стягнення періодичних платежів, накладення арешту на майно для забезпечення позовних вимог, за виконавчими документами, що підлягають негайному виконанню; 2) у разі виконання рішень Європейського суду з прав людини; 3) якщо виконання рішення здійснюється за рахунок коштів, передбачених бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду в порядку, встановленому   Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень»; 4) за виконавчими документами про стягнення виконавчого збору, стягнення витрат виконавчого провадження, штрафів, накладених виконавцем відповідно до вимог цього   Закону; 5) у разі виконання рішення приватним виконавцем; 6) за виконавчими документами про стягнення заборгованості, що підлягає врегулюванню відповідно до   Закону України «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії», а також згідно з постановами державних виконавців, винесеними до набрання чинності цим Законом.
Закон № 1404-VIII   є спеціальним   законом, що регулює порядок вчинення виконавчих дій, натомість детально дії виконавців під час вчинення виконавчих дій регламентуються Інструкцією, розробленою відповідно до   законів № 1403-VIII   і   № 1404-VIII, яка визначає окремі питання організації виконання судових рішень і рішень інших органів (посадових осіб), що відповідно до   Закону № 1404-VIII   підлягають примусовому виконанню.
Отже, положення цієї Інструкції слід розглядати як такі, що прийняті відповідно до вимог вказаних законів, та такі, що не можуть їм суперечити, у тому числі встановлювати нові вимоги, які прямо не передбачені законами, на виконання яких ця Інструкція затверджена.
Так, положення частини третьої   статті 40 Закону № 1404-VIII   зобов`язують державного виконавця у разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстави, передбаченої, зокрема, пунктом 1 частини першої   статті 37 цього Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа винести постанову про стягнення виконавчого збору, яка виконується в порядку, встановленому цим Законом.
Вказані положення частини третьої   статті 40 Закону № 1404-VIII   кореспондуються з нормою абзацу четвертого пункту 8 розділу III Інструкції.
Натомість частина друга   статті 27 Закону № 1404-VIII   передбачає, що виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що фактично стягнута, повернута, або вартості майна боржника, переданого стягувачу за виконавчим документом.
При цьому пункт 21 розділу ІІІ Інструкції встановлює, що у постанові про закінчення виконавчого провадження, повернення виконавчого документа стягувачу виконавець зазначає підставу для цього з посиланням на відповідну норму   Закону № 1404-VІІІ, результати виконання, розмір авансового внеску, який підлягає поверненню стягувачу, а також наслідки закінчення виконавчого провадження, повернення виконавчого документа, передбачені частиною першою   статті 40 вказаного Закону.
При закінченні виконавчого провадження, поверненні виконавчого документа стягувачу виконавець залишає у матеріалах виконавчого провадження копію виконавчого документа, а на виконавчому документі ставить відповідну відмітку, у якій зазначаються підстава закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа з посиланням на відповідну норму   Закону, залишок нестягненої суми, якщо за виконавчим документом проводилося стягнення, сума стягнутого виконавчого збору або сума стягнутої основної винагороди приватного виконавця.
Відмітка на виконавчому документі засвідчується підписом виконавця та скріплюється печаткою.
Виходячи зі змісту наведеної вище норми Інструкції у постанові про повернення виконавчого документа стягувачу виконавець вказує результати виконання (суму, яку фактично стягнуто), а на виконавчому документі робить відповідну відмітку щодо залишку нестягнутої суми та суми стягнутого виконавчого збору. Відтак законодавець, передбачивши зазначені дії виконавця, встановив, що виконавчий збір стягується лише з фактично стягнутої на користь стягувача суми за виконавчим листом.
Така   правова позиція викладена   у постанові   Великої Палати Верховного Суду від 11 березня 2020 року по справі № 2540/3203/18.
Крім того, відповідно до   статті 13 Закону № 1403-VIII   заробітна плата працівника органу державної виконавчої служби складається з посадового окладу, премії, доплати за ранг та надбавки за вислугу років, винагороди, а також інших надбавок згідно із законодавством.
Порядок виплати та розміри винагород працівникам органів державної виконавчої служби встановлюються Кабінетом Міністрів України.
Перегляд механізму визначення винагороди виконавців з метою стимулювання зростання рівня реального виконання судових рішень (як однієї із необхідних умов підвищення ефективності виконавчого провадження) запроваджено Стратегією реформування судоустрою, судочинства та суміжних правових інститутів на 2015-2020 роки, схваленою   Указом Президента України від 20 травня 2015 року № 276/2015.
Кабінет Міністрів України постановою від 08 вересня 2016 року № 643   затвердив Порядок виплати винагород державним виконавцям та їх розміри і розмір основної винагороди приватного виконавця (далі - Порядок), що визначає механізм виплати винагород державним виконавцям, а також розміри винагород державних виконавців і основної винагороди приватного виконавця.
Відповідно до пункту 2 Порядку (тут і далі - у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) у разі фактичного виконання (повного або часткового) виконавчого документа майнового характеру державним виконавцям, визначеним у частині першій   статті 7 Закону № 1403-VIII, виплачується винагорода у такому розмірі:
- 2 відсотки стягнутої суми або вартості майна боржника, переданого стягувачу за виконавчим документом, але не більше 200 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, установленого на 1 січня календарного року, - державному виконавцю, на виконанні у якого перебував (перебуває) виконавчий документ;
- 0,5 відсотка стягнутої суми або вартості майна боржника, переданого стягувачу за виконавчим документом, але не більше 200 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, установленого на 1 січня календарного року, - керівнику органу державної виконавчої служби та його заступникам, яким безпосередньо підпорядкований державний виконавець.
Згідно з положеннями пункту 4 Порядку фактичним виконанням вважається виконання рішення за виконавчим документом майнового характеру в повному обсязі або частково в порядку, встановленому   Законом № 1404-VIII, якщо за таким документом стягнуто виконавчий збір та витрати, пов`язані з організацією та проведенням виконавчих дій щодо забезпечення виконання рішення.
Відповідно до пункту 6 Порядку для виплати винагороди державний виконавець, на виконанні у якого перебував (перебуває) виконавчий документ, подає заяву, в якій зазначаються: реквізити виконавчого документа; номер виконавчого провадження в автоматизованій системі виконавчого провадження; повне найменування (для юридичних осіб) або прізвище, ім`я та по батькові (для фізичних осіб) стягувача та боржника; категорія стягнення за виконавчим документом; розмір стягнутого виконавчого збору, витрат виконавчого провадження, реквізити платіжних доручень; перелік виконавчих дій та строки їх проведення; розрахунок належної до виплати винагороди; відомості про дотримання критеріїв.
Аналіз наведених вище норм Порядку свідчить про те, що у разі фактичного виконання виконавчого документа майнового характеру у повному обсязі або частково, державному виконавцю виплачується винагорода у відсотковому співвідношенні від стягнутої суми або вартості майна боржника, переданого стягувачу за виконавчим документом, якщо за таким виконавчим документом стягнуто виконавчий збір та витрати, пов`язані з організацією та проведенням виконавчих дій щодо забезпечення виконання рішення. 
В межах даної справи не встановлено дій відповідача, щодо   фактичного   виконання рішення суду, реального стягнення грошових коштів не здійснено, отже у державного виконавця відсутні підстави для стягнення виконавчого збору у тому розмірі, який визначений у спірній постанові.
На підставі викладеного, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції вірно встановлено обставини справи та правильно застосовано до спірних правовідносин норми матеріального та процесуального права. 
Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують. 
Підстави для скасування рішення суду першої інстанції відсутні.
Керуючись ст.311, п.1 ч.1 ст.315, ч.1 ст.316, ст.ст.322,   325,   329 КАС України, суд
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Дніпровського відділу державної виконавчої служби у місті Запоріжжі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Дніпро) залишити без задоволення.
Рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 16.02.2021 в адміністративній справі №280/79/21 залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду у випадках та в строки, визначені статтями   328,329 КАС України.
Постанова суду складена в повному обсязі      09 квітня 2021 року. 
   
Головуючий - суддя                                                                      Н.А. Олефіренко 

                               суддя                                                                      С.В. Білак 

                               суддя                                                                      В.А. Шальєва