Ухвала
Іменем України
 
24 травня 2021 року
м. Київ
 
справа № 333/7113/18
провадження № 61-7795ск21
 
Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:                                                 
Грушицького А. І. (суддя-доповідач), Висоцької В. С., Литвиненко І. В.,
 
розглянувши касаційну скаргу акціонерного товариства «ОТП Банк» на рішення Комунарського районного суду міста Запоріжжя від 09 вересня 2020 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 21 квітня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - акціонерне товариство «ОТП Банк», про визнання майна спільною сумісною власністю,
 
ВСТАНОВИВ:
 
У грудні 2018 року ОСОБА_1 звернулась до суду із вищезазначеним позовом, в якому просила визнати за нею право власності на 1/2 частину житлового будинку літ. А загальною площею 115,4 кв. м, в тому числі житловою площею 65,0 кв. м, сараю літ. Г, сараю літ. З, душу літ. Д1, вбиральні літ. Ж, погребу з шийкою літ. пг, стінок підпірних № 7, паркану № 8, замощення І, воріт № 10 та 1/2 частину земельної ділянки, площею 0,0600 га, кадастровий номер 2310100000:03:014:0095, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 .
 
В обґрунтування свого позову позивач зазначала, що 17 травня 1986 року позивач та відповідач уклали шлюб. 25 грудня 2006 року відповідач, в порядку спадкування, набув у власність житловий будинок, за адресою: АДРЕСА_1 . На момент набуття права власності відповідачем, загальна площа будинку становила 48,2 кв. м, а його вартість 21 024,00 грн. У період з 17 лютого 2007 року до 02 жовтня 2007 року, позивач за рахунок особистих коштів та з письмового дозволу відповідача провела реконструкцію, модернізацію і розширення спірного будинку. Внаслідок чого, станом на 02 жовтня 2007 року, загальна площа спірного будинку становила 115,4 кв. м, в тому числі житлова площа 65,0 кв. м, а вартість збільшилася до 199 233,00 грн. Об`єм та характер будівельних робіт проведених в шлюбі, зазначені в акті прийомки індивідуального будинку та розпорядженні голови Комунарської районної адміністрації Запорізької міської ради від 21 листопада 2007 року № 3335р «Про оформлення права приватної власності на житлові прибудови, господарські та побутові будівлі, що знаходяться в АДРЕСА_1 ». Отже, на думку позивача всі будівельні роботи, які призвели до істотного збільшення вартості спірного будинку, були проведені у встановленому законом порядку та узаконені у шлюбі позивача та відповідача. Наразі між сторонами виникла суперечка щодо порядку користування та утримання спірного будинку, відповідач не допускає позивача до користування спірним будинком, у зв`язку з чим, даний спір щодо визнання спірного будинку спільним сумісним майном подружжя, може бути вирішений лише в судовому порядку. Окрім того, по закінченню будівництва відповідач приватизував земельну ділянку на якій розташований спірний будинок. У разі поділу будинку, до особи, яка не мала права власності чи користування земельною ділянкою переходить це право у розмірі частки права власності у спільному майні будинку.
 
Рішенням Комунарського районного суду міста Запоріжжя від 09 вересня 2020 року, яке залишено без змін постановою Запорізького апеляційного суду від 21 квітня 2021 року, позов ОСОБА_1 у цій справі задоволено.
 
Визнано право приватної власності ОСОБА_1 на 1/2 частину: житлового будинку літ. А загальною площею 115,4 кв. м, в тому числі житловою площею 65,0 кв. м; сараю літ. Г; сараю літ. З; душу літ. Д1; вбиральні літ. Ж; погребу з шийкою літ. пг; стінок підпірних № 7; паркану № 8; замощення І; воріт № 10, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 .
 
Визнано право приватної власності ОСОБА_1 на 1/2 частину земельної ділянки, площею 0,0600 га, кадастровий номер 2310100000:03:014:0095, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .
 
07 травня 2021 року Юнаш А. Б. , який діє від імені АТ «ОТП Банк» за допомогою засобів поштового зв`язку звернувся із касаційною скаргою до Верховного Суду на рішення Комунарського районного суду міста Запоріжжя від 09 вересня 2020 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 21 квітня 2021 року в указаній вище справі.
У касаційній скарзі заявник просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.
 
Підставою касаційного оскарження вказаних судових рішень заявник зазначає, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду від 03 квітня 2019 року в справі № 726/831/15-ц (провадження № 61-45301св18) (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).
 
Перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла наступного висновку.
 
Згідно зі статтею 129 Конституції України та статями 2, 17 ЦПК України однією з основних засад цивільного судочинства є забезпечення апеляційного перегляду справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.
 
Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Частиною першою статті 394 ЦПК України передбачено, що одержавши касаційну скаргу, оформлену відповідно до вимог статті 392 цього Кодексу, колегія суддів у складі трьох суддів вирішує питання про відкриття касаційного провадження (про відмову у відкритті касаційного провадження).
 
Судом встановлено, що 17 травня 1986 року позивач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_2 уклали шлюб.
 
25 грудня 2006 року відповідач ОСОБА_2 в порядку спадкування за законом набув у власність житловий будинок, за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом від 25 грудня 2006 року, реєстровий № 4-1961, виданим державним нотаріусом Шостої Запорізької державної нотаріальної контори Дмитрієвою Н. П.
 
Згідно із вказаним свідоцтвом відповідач ОСОБА_2 набув у власність житловий будинок загальною площею 48,2 кв. м, житловою площею 26,6 кв. м, вартість житлового будинку 21 024,00 грн.
 
Відповідно до відомостей, наявних розділі експлікація приміщень до плану житлового будинку літера «А» у АДРЕСА_1 , яка наявна в технічному паспорті, складеному ОП «Запорізьке міжміське бюро технічної інвентаризації» станом на 02 жовтня 2007 року, тобто через десять місяців після набуття відповідачем права власності на спірний житловий будинок, загальна площа літ. А становить 115,4 кв. м, в тому числі житлова площа 65,0 кв. м.
 
21 листопада 2007 року головою Комунарської районної адміністрації Запорізької міської ради прийняте розпорядження № 3335р «Про оформлення права приватної власності на житлові прибудови, господарські та побутові будівлі, що знаходяться в АДРЕСА_1 », яким серед іншого також затверджено акт прийомки індивідуального будинку.
 
23 листопада 2007 року ОП «Запорізьке міжміське бюро технічної інвентаризації» наданий витяг з реєстру прав власності на нерухоме майно № 16770535, яким підтверджено право власності відповідача ОСОБА_2 на житловий будинок, за адресою: АДРЕСА_1 .
 
Згідно із вказаним витягом загальна площа будинку визначена в розмірі 115,4 кв. м, загальна вартість нерухомого майна становить 199 233,00 грн, в примітках зазначено, що розпорядженням голови Комунарської районної адміністрації Запорізької міської ради від 21 листопада 2007 року №3335р дозволені жилі прибудови А1 та А2-2.
 
13 грудня 2007 року між відповідачем ОСОБА_2 та третьою особою ЗАТ «ОТП Банк» (у подальшому - АТ «ОТП Банк») укладений договір іпотеки № РСNL-200/529/2007 від 13 грудня 2007 року № 6081, посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Шаповаловою О. Г.
 
За реєстраційним № 6082 приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Шаповаловою О. Г. накладена заборона відчуження предмета іпотеки до припинення чи розірвання договору іпотеки.
 
Відповідно до пункту 3.2 вказаного договору предмет іпотеки включає майно належне відповідачу на підставі, як свідоцтва про право на спадщину за законом від 25 грудня 2006 року № 4-1961 так і розпорядження голови Комунарської районної адміністрації Запорізької міської ради від 21 листопада 2007 року № 3335р та акту прийомки індивідуального будинку.
 
Також, вказаний пункт договору іпотеки містить інформацію про те, що загальна площа згідно правовстановлюючих документів становить 115,4 кв. м. Згідно з витягом з реєстру прав власності на нерухоме майно № 16770535 від 23 листопада 2007 року, виданого ОП «Запорізьке міжміське бюро технічної інвентаризації», загальна вартість предмета іпотеки становить 199 233,00 грн.
 
06 жовтня 2010 року Запорізькою міською радою прийняте рішення «Про передачу гр. ОСОБА_2 у власність земельної ділянки на АДРЕСА_1 » №104/347 від 06 жовтня 2010 року.
 
Згідно із вказаним рішенням відповідачу ОСОБА_2 передана у власність земельна ділянка (кадастровий номер 2310100000:03:014:0095) площею 0,0600 га (землі під житловою забудовою, одно - та двоповерховою) на АДРЕСА_1 , для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що підтверджується державним актом на право власності на земельну ділянку від 13 жовтня 2010 року.
 
Згідно із статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).
 
Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
 
Тлумачення статті 61 СК України свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті.
 
Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України).
 
Згідно із частиною третьою статті 13 ЦК України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.
 
Відповідно до частини першої статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.
Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, відповідно до частин другої, третьої статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Згідно із частиною третьою статті 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.
 
За положеннями статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є, зокрема, й майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але в порядку спадкування.
 
Відповідно до частини першої статті 62 СК України, якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
 
Аналіз положень статей 57 та 62 СК України дає підстави для висновку про те, що стаття 57 цього Кодексу визначає правила віднесення майна до об`єктів особистої приватної власності одного з подружжя, тоді як стаття 62 цього Кодексу встановлює спеціальні умови, з настанням яких визначені попередньою нормою об`єкти особистої приватної власності одного з подружжя можуть бути визнані за рішенням суду об`єктами спільної сумісної власності подружжя.
 
Для застосування передбачених статтею 62 СК України правил збільшення вартості майна повинне відбуватися внаслідок спільних затрат подружжя, незалежно від інших чинників (зокрема, тенденцій загального подорожчання конкретного майна), при цьому суттєвою ознакою повинне бути істотне збільшення вартості майна як об`єкта, його якісних характеристик.
 
Такий правовий висновок наведений Верховним Судом України у постанові від 08 листопада 2017 року у справі № 6-1447цс17.
 
Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотекою визнається вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника в порядку, встановленому цим Законом.
Частиною п`ятою статті 3 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору.
 
Положення чинного законодавства, що регулюють правовідносини, що виникають із іпотечних зобов`язань, вказують на те, що іпотекодавець не має права розпоряджатися майном без згоди іпотекодержателя до закінчення терміну дії іпотеки.
 
Водночас положеннями Закону України «Про іпотеку» не заборонено володіти та користуватися переданим в іпотеку майном. У свою чергу, поділ спільного майна між подружжям, в тому числі іпотечного майна, не вважається розпорядженням ним, так як в момент його передачі в іпотеку воно вже належало подружжю на праві спільної сумісної власності в силу закону.
 
Вказаний правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 04 листопада 2020 року у справі № 304/260/19 (провадження № 61-7979св20), від 08 липня 2019 року у справі № 522/17048/15-ц (провадження № 61-33246св18).
 
Крім того, відповідно до правового висновку, викладеного в постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі № 668/9978/15-ц Закон України «Про іпотеку» є спеціальним законом щодо урегулювання правовідносин з приводу іпотечного майна, а положення статті 17 Закону України «Про іпотеку» містить виключний перелік підстав припинення іпотеки, аналогічний із закріпленим у статті 593 ЦК України. Проведений аналіз норм законодавства та встановлені фактичні обставини у цій справі свідчать про відсутність підстав для припинення договору іпотеки, передбачених статтею 17 Закону України «Про іпотеку», а відтак, іпотека залишається дійсною незалежно від зміни власника майна.
 
У зв`язку із визнанням за ОСОБА_1 права власності на 1/2 частину житлового будинку та земельної ділянки іпотека не припинилася, позивач набула статусу іпотекодавця і несе всі його обов`язки за іпотечним договором, у тому обсязі і на тих умовах, що існували на час укладання договору іпотеки, відповідно до якого ОСОБА_2 передав в іпотеку банку спірний житловий будинок на забезпечення виконання кредитного договору, на укладення якого ОСОБА_1 надавала згоду та була обізнана з його умовами.
 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року в справі № 373/2054/16-ц вказано, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.
 
Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (рішення у справах «Пономарьов проти України», «Рябих проти Російської Федерації», «Нєлюбін проти Російської Федерації») повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію.
 
Наведені норми закону та позиція Верховного Суду дають підстави для висновку про законність оскаржуваних судових рішень.
 
Згідно з положеннями пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження, якщо у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).
 
Таким чином, у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою АТ «ОТП Банк» на рішення Комунарського районного суду міста Запоріжжя від 09 вересня 2020 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 21 квітня 2021 року необхідно відмовити, оскільки, доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.
 
Колегія суддів встановила, що касаційна скарга є необґрунтованою, оскільки висновок апеляційного суду перебуває у відповідності до висновку Верховного Суду, викладеного в постановах від 04 листопада 2020 року у справі № 304/260/19 (провадження № 61-7979св20), від 08 липня 2019 року у справі № 522/17048/15-ц (провадження № 61-33246св18), тобто, апеляційним судом врахований висновок щодо застосування норми права у подібних правовідносинах.
 
Доводи касаційної скарги про неврахування судом апеляційної інстанції висновку, викладеного у постанові Верховного Суду від 03 квітня 2019 року в справі № 726/831/15-ц, є необґрунтованими, оскільки фактичні обставини у вказаній справі не є подібними до обставин цієї справи, в зв`язку з чим матеріально-правове регулювання спірних правовідносин є різним.
 
З урахування конкретних обставин, встановлених судом у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - АТ «ОТП Банк», про визнання майна спільною сумісною власністю, у суду відсутні підстави стверджувати, що дії подружжя є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом.
 
Згідно з частиною шостою статті 394 ЦПК України ухвала про відмову у відкритті касаційного провадження повинна містити мотиви з яких суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження.
 
На підставі наведеного, колегія суддів дійшла висновку, що правильність застосування судами попередніх інстанцій вищевказаних норм матеріального та процесуального права не викликає розумних сумнівів, а касаційна скарга АТ «ОТП Банк» на рішення Комунарського районного суду міста Запоріжжя від 09 вересня 2020 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 21 квітня 2021 року є необґрунтованою.
 
Керуючись пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,
 
УХВАЛИВ:
 
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою акціонерного товариства «ОТП Банк» на рішення Комунарського районного суду міста Запоріжжя від 09 вересня 2020 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 21 квітня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - акціонерне товариство «ОТП Банк», про визнання майна спільною сумісною власністю. 
 
Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подавала касаційну скаргу.
 
Ухвала оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                                  А. І. Грушицький
 
                                                                                                             В. С. Висоцька
 
                                                                                                             І. В. Литвиненко