ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ  

18 травня 2021 року                                                        
м.Суми
Справа №750/9391/20 
Номер провадження 22-ц/816/623/21

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
головуючого - Криворотенка В. І. (суддя-доповідач),
суддів -          Кононенко О. Ю. ,  Левченко Т. А. 
сторони: 
позивач –  ОСОБА_1 ,
відповідачі: Державна казначейська служба України, Північно-Східне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Суми),
розглянув в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Державної казначейської служби України на рішення Зарічного районного суду м. Суми від 08 лютого 2021 року в складі судді Ніколаєнко О.О., ухваленого у м. Суми, -
в с т а н о в и в :
17 жовтня 2020 року ОСОБА_1 звернулась з позовом до Державної казначейської служби України та Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) про стягнення з Державного бюджету України 3% річних у сумі 437,48 грн та 18703,29 грн інфляційного збільшення суми матеріальної шкоди, а всього 19140,70 грн.
Позовні вимоги мотивовано тим, що постановою Новозаводського районного суду м. Чернігова від 13 жовтня 2011 року у адміністративній справі № 2-А-11836/11 визнано неправомірними дії Управління пенсійного фонду України в Новозаводському районі у м. Чернігові та зобов`язано здійснити перерахунок та виплату державної (основної) пенсії в розмірі шести мінімальних пенсій за віком та додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров`ю в розмірі 50 % мінімальної пенсії за віком відповідно до ст.ст. 50, 54 Закону України «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок чорнобильської катастрофи», за період з 16 березня 2011 року по 18 червня 2011 року, за виключенням фактично проведеної виплати за вказаний період. На виконання вказаного судового рішення казначейською службою 24 березня 2020 року виплачено 12639,93 грн, тобто строк виконання судового рішення склав 419 днів. Відтак, заявниця має право на виплату 3% річних від простроченої суми, а також інфляційних втрат за порушення строку виконання постанови суду.
Рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 08 лютого 2021 року стягнуто з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 19140,70 грн, яка складається з 3% річних – 437,48 грн та інфляційного збільшення суми матеріальної шкоди у розмірі 18703,29 грн, шляхом безспірного списання коштів Державною казначейською службою України з єдиного казначейського рахунку.
В апеляційній скарзі Державна казначейська служба України вважає вказане судове рішення необґрунтованим, висновки суду такими, що не відповідають обставинам справи, а тому просить його скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову.
Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що виплата коштів позивачці була здійснена на підставі Порядку погашення заборгованості за рішеннями суду, виконання яких гарантується державою, а тому свої зобов`язання казначейство виконало у повному обсязі. Крім того, компенсація в розмірі 3% річних передбачена лише у разі не перерахування коштів протягом трьох місяців за рішенням суду про стягнення коштів, а не зобов`язального характеру. Спірні правовідносини врегульовані спеціальним законодавством, тобто нарахування індексу інфляції не передбачено.
Відзив на апеляційну скаргу не надходив.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, рішення суду – скасуванню із закриттям провадження у справі з таких підстав.
Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.
Визначальною ознакою для правильного визначення юрисдикції спору є характер правовідносин, з яких виник спір: зміст прав та обов`язків його учасників, правовий статус сторін правовідносин та їх матеріально-правове регулювання.
Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
У справі, що переглядається, ОСОБА_1 звернулась з позовом до Державної казначейської служби України та Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) з вимогою про стягнення компенсації за несвоєчасне виконання зобов`язання у вигляді рішення суду.
Постановою Новозаводського районного суду м. Чернігова від 13 жовтня 2011 року у адміністративній справі № 2-А-11836/2011 визнано неправомірними дії Управління Пенсійного фонду України в Новозаводському районі міста Чернігова щодо відмови в перерахунку та виплати ОСОБА_1 державної (основної) та додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров`ю відповідно до ст.ст. 50, 54 Закону України «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» за період з 16 березня 2011 року по 18 червня 2011 року.
Зобов`язано Управління Пенсійного фонду України в Новозаводському районі міста Чернігова здійснити ОСОБА_1 перерахунок та виплату державної (основної) пенсії в розмірі шести мінімальних пенсій за віком та додаткової пенсії за шкоду заподіяну здоров`ю в розмірі 50% мінімальної пенсії за віком відповідно до ст.50,ст.54 Закону України «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», з урахуванням положень частини 1 ст.28 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 року № 1058-ІV за період з 16.03.2011 року по 18.06.2011 року, за виключенням сум фактично проведеної виплати за вказаний період (а.с. 8).
У вказаному рішенні суду встановлено неправомірність дій Управління Пенсійного фонду України в Новозаводському районі міста Чернігова як суб`єкта владних повноважень.
Вказане судове рішення виконано лише 24 березня 2020 року шляхом здійснення перерахунку коштів Державною казначейською службою України на користь позивачки у розмірі 12639,93 грн.
Захист та/або відновлення будь-якого права судом здійснюється шляхом ухвалення судового рішення, як акта правосуддя.
Наявність судового рішення про відновлення прав на грошові суми (соціальні виплати) не нараховані та/або не виплачені як доходи, не змінює правової природи правовідносин учасників цього спору, оскільки за своєю юридичною природою рішення суду не породжує нових прав та/або зобов`язань, а лише як спосіб захисту порушеного права на їх отримання, трансформує та підтверджує існуючи зобов`язання з їх виплати у спосіб, обраний позивачем.
Спори, які виникають у судах у зв`язку з невиконанням суб`єктом владних повноважень своїх функцій (щодо його незаконних дій та/або зобов`язання до виконання таких повноважень) та ухвалення за результатами розгляду цих спорів судових рішень, не змінює правову природу та характер правовідносин, які виникли між сторонами, а тому спори щодо порушення своїх зобов`язань суб`єктом владних повноважень, зокрема, щодо перерахування, нарахування, виплати грошових сум, у тому числі після судового рішення або на його виконання, повинні розглядатися судами за юрисдикцією, визначеною відповідно до характеру цих правовідносин.
За положеннями ст. 17 КАС України (в редакції, чинній на момент звернення до суду із позовом) юрисдикція адміністративних судів поширюється на правовідносини, що виникають у зв`язку зі здійсненням суб`єктом владних повноважень владних управлінських функцій, а також у зв`язку з публічним формуванням суб`єкта владних повноважень шляхом виборів або референдуму. Юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема: спори фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності.
У справі № 2-А-11836/2011 заявниця оскаржувала неправомірність дій Управління Пенсійного фонду України в Новозаводському районі міста Чернігова як суб`єкта владних повноважень саме у порядку адміністративного судочинства.
Водночас, у даній цивільній справі порушується питання стягнення компенсації за тривале невиконання судового рішення на підставі ст. 625 ЦК України, згідно з ч. 2 якої передбачено обов`язок боржника, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Таким чином, у разі несвоєчасного виконання боржником грошового зобов`язання у нього в силу закону (ч. 2 ст. 625 ЦК України) виникає обов`язок сплатити кредитору, поряд із сумою основного боргу, суму інфляційних втрат, як компенсацію знецінення грошових коштів за основним зобов`язанням внаслідок інфляційних процесів у період прострочення їх оплати, та 3 % річних від простроченої суми.
Нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3 % річних відповідно до ст. 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника, зупинення виконавчого провадження чи виконання рішення суду про стягнення грошової суми.
Аналогічні правові висновки викладено в постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справах № 703/2718/16-ц (провадження № 14-241цс19) та № 646/14523/15-ц (провадження № 14-591цс18), від 13 листопада 2019 року у справі № 922/3095/18 (провадження № 12-105гс19), від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18 (провадження № 12-79гс19).
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 07 квітня 2020 року у справі № 910/4590/19 (провадження № 12-189гс19), аналізуючи правову природу правовідносин, які виникають на підставі положень ст. 625 ЦК України, дійшла висновку що зобов`язання зі сплати інфляційних втрат та 3 % річних є акцесорним, додатковим до основного, залежить від основного зобов`язання і поділяє його долю. Відповідно, й вимога про їх сплату є додатковою до основної вимоги.
У пункті 44 вказаної постанови зроблено висновок про те, що при вирішенні спору про стягнення з бюджету інфляційних та річних процентів перед судом обов`язково постане питання про наявність заборгованості бюджету з відшкодування, суму такої заборгованості, строк сплати такої заборгованості та тривалість прострочення, тобто питання, спір щодо яких підлягає розгляду за правилами адміністративного судочинства. Тому Велика Палата Верховного Суду вважала, що спір щодо вимоги про стягнення з бюджету інфляційних та річних процентів, нарахованих на прострочену суму заборгованості бюджету, належить розглядати за правилами адміністративного судочинства незалежно від того, чи поєднана така вимога з однією з вимог, зазначених у пунктах 1-4 ч. 1 ст. 5 КАС України, чи поєднана вона з вимогою про стягнення заборгованості бюджету з відшкодування ПДВ та чи розглянуті такі вимоги в іншій справі.
Таким чином, з огляду на акцесорний характер визначених ст. 625 ЦК України зобов`язань, спори про відшкодування передбачених ними грошових сум з огляду на їх похідний характер від основного спору, підлягають розгляду за правилами тієї юрисдикції, за правилами якої підлягає розгляду основний спір.
Оскільки основні вимоги ОСОБА_1 у справі № 2-А-11836/11 розглянуті в порядку адміністративного судочинства, тому позовні вимоги про стягнення компенсації на підставі положень ст. 625 ЦК України у зв`язку з тривалим невиконанням судового рішення, яким встановлено протиправність дій суб`єкта владних повноважень, також належить розглядати в порядку адміністративного судочинства.
Порушення правил юрисдикції загальних судів, визначених статтями 19-22 ЦПК України, є обов`язковою підставою для скасування рішення незалежно від доводів апеляційної скарги (ч. 2 ст. 377 ЦПК України).
З урахуванням зазначеного, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду не відповідає вимогам ст. 263 ЦПК України та ухвалене з порушенням норм процесуального права, що є підставою для його скасування із закриттям провадження у справі на підставі п. 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України.
Керуючись статтями 255, 256, 367, 374, 377, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -
п о с т а н о в и в :
Апеляційну скаргу Державної казначейської служби України задовольнити частково.
Рішення Зарічного районного суду м. Суми від 08 лютого 2021 рокускасувати та закрити провадження у справі.
Роз`яснити ОСОБА_1 , що оскільки розгляд справи віднесено до юрисдикції адміністративного суду, тому протягом десяти днів з дня отримання відповідної постанови вона може звернутися до апеляційного суду із заявою про направлення справи за встановленою юрисдикцією.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий - В.І. Криворотенко

Судді: О.Ю. Кононенко

Т.А. Левченко