СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
проспект Незалежності, 13, місто Харків, 61058

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"14" квітня 2021 р.                                                                  Справа № 922/3274/20  

Східний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: головуючий суддя Геза Т.Д., суддя Мартюхіна Н.О., суддя Плахов О.В., 

Секретар судового засідання - Кожевнікова А.В.,
за участю:
від позивача - Шамраєв М.Є.,
від відповідача-1 - Дудій А.І.,
від відповідача-2 - Трофименко Р.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Східного апеляційного господарського суду 
апеляційну скаргу ОСОБА_1 , м. Харків, (вх.№465 Х/2)                             
на рішення господарського суду Харківської області від 28.12.2020 (суддя - Новікова Н.А., ухвалене в м. Харкові о 13:50 год., повний текст складено 11.01.2021),
у справі №922/3274/20
за позовом  ОСОБА_1 , м. Харків, 
до відповідача-1  ОСОБА_2 , м. Харків, 
до відповідача-2 Товариства з обмеженою відповідальністю "Аксіома",          м. Харків,
про розірвання договору купівлі-продажу частки в статутному капіталі від 07.11.2012, витребування частини частки у статутному капіталі та зобов`язання провести реєстраційні дії щодо зміни відомостей про розмір часток учасників у статутному капіталі

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (позивач) звернувся до господарського суду Харківської області з позовом до ОСОБА_2 (відповідач-1) та Товариства з обмеженою відповідальністю "Аксіома" (відповідач-2), в якому просив:
- розірвати договір купівлі-продажу частки в статутному капіталі (корпоративного права) від 07.11.2012, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ;
- витребувати з володіння ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1  частини частки в розмірі 8,75% у статутному капіталі ТОВАРИСТВА З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ "АКСІОМА" (код ЄДРПОУ 31940888);
- зобов`язати ТОВАРИСТВО З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ "АКСІОМА" провести реєстраційні дії щодо зміни відомостей про розмір часток учасників у статутному капіталі, а саме збільшення частки ОСОБА_1 на 481250,00 грн. та зменшення частки ОСОБА_2  на 481 250,00 грн. у статутному капіталі.
В обґрунтування позовної заяви ОСОБА_1 посилається на те, що  позивач на підставі договору купівлі-продажу частки (корпоративного права) від 07.11.2012 передав у власність відповідача 1 частину належної йому частки у статутному капіталі ТОВ "АКСІОМА" (корпоративне право) в розмірі 8,75% статутного капіталу, проте позивачем не виконано обов`язки щодо сплати вартості отриманої частки, що на переконання останнього свідчить про істотне порушення відповідачем 1 прав позивача, у зв`язку з чим позивач звернувся до суду з вимогою про розірвання договору та про витребування з володіння першого відповідача частини частки в розмірі 8,75% у статутному капіталі ТОВ "АКСІОМА", при цьому в якості правового обгрунтування позову останній посилається на положення ст.ст. 530, 651, 655, 662, 693, 694 ЦК України.

Рішенням господарського суду Харківської області від 28.12.2020 у справі №922/3274/20 в позові відмовлено повністю.

Рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог про розірвання договору купівлі-продажу частки в статутному капіталі від 07.11.2012 мотивовано тим, що позивачем обрано невірний спосіб захисту, оскільки розірвання договору, що вже частково виконаний з боку продавця, який передав товар, і покупця, який прийняв товар, не відповідає суті порушення договору, яке, за доводами позивача, полягає в несплаті грошових коштів.
Суд першої інстанції дійшов висновку, що в даному випадку порушення права продавця полягає в тому, що він не отримав грошових коштів від покупця, тому способу захисту, який належним чином захистить саме це право, відповідає позовна вимога про стягнення неотриманих коштів, однак позивачем таких вимог не заявлено.
Суд першої інстанції зазначив, що з огляду на обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав, момент виникнення зобов`язань з оплати товару за договором купівлі-продажу частки в статутному капіталі від 07.11.2012 ним не досліджувався та оцінка не здійснювалася.
У задоволенні вимог про витребування з володіння ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1  частини частки в розмірі 8,75% у статутному капіталі ТОВАРИСТВА З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ "АКСІОМА" судом першої інстанції відмовлено з огляду на те, що з аналізу  спірного договору вбачається, що він не містить умов про продаж товару в кредит чи умов щодо продажу товару з відстрочкою або розстроченням платежу, тому відсутні підстави для застосування приписів ч. 4 ст. 694 ЦК України, на які посилався позивач у позовній заяві.
Суд першої інстанції дійшов висновку, що вимога про зобов`язання ТОВ "АКСІОМА" провести реєстраційні дії щодо зміни відомостей про розмір часток учасників у статутному капіталі є похідною від первісних вимог, тому відмовив у її задоволенні.
Під час ухвалення рішення у справі судом першої інстанції враховано висновки, викладені у Постанові Великої Палати Верховного Суду у справі №916/667/18 від 08.09.2020.

Щодо застосування строків позовної давності за клопотанням відповідача 1, ОСОБА_2 , місцевий господарський суд зазначив, що доводи покладені в обґрунтування даного клопотанню не підлягають оцінці та дослідженню, оскільки судом встановлено відсутність підстав для задоволення позову, що в розумінні положень ст. 257, ст. 261 ЦК України, виключає можливість їх застосування.

ОСОБА_1 звернувся до Східного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою на рішення господарського суду Харківської області від 28.12.2020 у справі №922/3274/20, в якій просив його скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.
Апелянт вважає, що судом першої інстанції неправильно встановлені обставини, які мають значення для справи, зокрема, суд під час ухвалення рішення не дослідив момент виникнення зобов`язання (ст. 530 чи ст. 692 ЦК України), тому не застосував норми права, які підлягали застосуванню. Апелянт посилається на те, що у договорі від 07.11.2012 купівлі-продажу частки в статутному капіталі не визначено строк виконання обов`язку з оплати, тому продавець має право вимагати у покупця у будь-який час, виконання обов`язку з оплати за придбаний товар шляхом надсилання відповідної вимоги відповідно до ч. 2 ст. 530 ЦК України.
За доводами апелянта, судом першої інстанції помилково застосовані висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 08.09.2020 у справі №916/667/18, оскільки у справі №922/3274/20 договір купівлі-продажу є за своєю природою договором купівлі-продажу з відстроченням платежу, тобто відносини у вказаних справах не є подібними, і у даному випадку під час розгляду позовних вимог повинні бути застосовані приписи ч. 4 ст. 694 ЦК України, а не ч. 3 ст. 692 ЦК України.
Апелянт посилається на те, що матеріали справи не містять доказів недобросовісної поведінки з боку продавця, натомість докази сплати ОСОБА_2 вартості частини частки у статутному капіталі ТОВ «Аксіома» відсутні, що свідчить про недобросовісність поведінки покупця.
Обгрунтовуючи доводи апеляційної скарги, апелянт зазначає, що укладаючи договір від 07.11.2012 купівлі-продажу частки в статутному капіталі, позивач очікував отримати оплату від продажу частки після пред`явлення вимоги, а, отже, істотне порушення договору в частині нездійснення відповідачем оплати є підставою для розірвання договору купівлі-продажу на підставі ч. 2 ст. 651 ЦК України.
Апелянт вважає, що обраний ним спосіб захисту порушеного права є обгрунтованим, а висновок суду першої інстанції про те, що внаслідок обраного позивачем способу захисту не відновиться порушене право, є безпідставним.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 вважає доводи апелянта необгрунтованими, тому просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги, а рішення господарського суду Харківської області від 28.12.2020 у справі №922/3274/20 залишити без змін.
ОСОБА_2 посилається на те, що в оскаржуваному рішенні судом першої інстанції чітко не встановлено момент виникнення зобов`язання з оплати товару, однак в даному випадку судом першої інстанції обгрунтовано застосовано до правовідносин ст. 692 ЦК України в частині строку оплати за договором.
ОСОБА_2 вважає, що апелянтом помилково зазначено, що укладений договір від 07.11.2012 купівлі-продажу частки в статутному капіталі є договором купівлі-продажу з відстроченням платежу, оскільки з аналізу норм ЦК України вбачається, що застосування приписів ч. 2 ст. 530 ЦК України можливе лише у разі продажу товару на умовах попередньої оплати.
Посилання апелянта на те, що судом першої інстанції безпідставно не застосовано до правовідносин приписи ст. 694 ЦК України відповідач вважає необгрунтованими, оскільки в даному випадку сторони, укладаючи договір від 07.11.2012 купівлі-продажу частки в статутному капіталі, не передбачали продажу товару (частини частки) у кредит.
ОСОБА_2 вважає, що суд першої інстанції, ухвалюючи оскаржуване рішення, обгрунтовано застосував до спірних відносин висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 08.09.2020 у справі №916/667/18.

Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 09.02.2021 сформовано наступний склад колегії суддів: головуючий суддя - Геза Т.Д., суддя Мартюхіна Н.О., суддя Плахов О.В.
Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 15.02.2021 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою б/н від 29.01.2021  ОСОБА_1 на рішення господарського суду Харківської області від 28.12.2020 у справі №922/3274/20, розгляд справи призначено на 17.03.2021.
Про дату, час та місце судового засідання учасники справи повідомлені належним чином.
У зв`язку з тимчасовою непрацездатністю головуючого судді Геза Т.Д. та відсутністю правових підстав, визначених частиною 9 статті 32 Господарського процесуального кодексу України, для передачі справи для повторного автоматизованого розподілу, судове засідання, призначене на 17.03.2021, не відбулося.
Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 29.03.2021 розгляд справи призначено на 14.04.2021.
Про дату, час та місце судового засідання учасники справи повідомлені належним чином.

Стаття 269 ГПК України передбачає, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Згідно з ч. 12 ст. 270 Господарського процесуального кодексу України, неявка сторін, або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Фіксація судового засідання апеляційної інстанції здійснювалась за допомогою звукозаписувального технічного засобу згідно вимог ст.ст. 222, 223 та п.17.7 Перехідних положень Господарського процесуального кодексу України в порядку розгляду апеляційної скарги, встановленому ст.270 Господарського процесуального кодексу України.

Заслухавши суддю-доповідача, присутніх у судовому засіданні представників сторін, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення з урахуванням повноважень, визначених в ст. 269 Господарського процесуального кодексу України, судова колегія встановила наступне.

07.11.2012          між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір купівлі-продажу частки в статутному капіталі (корпоративного права) (далі за текстом - договір від 07.11.2012), за умовами якого (п. 1 договору) ОСОБА_1 зобов`язався передати у власність ОСОБА_2 частину належної йому частки у статутному капіталі ТОВ "АКСІОМА" (корпоративне право) в розмірі 8,75% статутного капіталу, а остання зобов`язалась прийняти та сплатити вказане корпоративне право.
Згідно з пунктом 2 Договору від 07.11.2012 номінальна вартість відчужуваного корпоративного права - 481 250,00 грн. Частка внесена повністю.
З пункту 3 Договору від 07.11.2012 вбачається, що сторони домовились про купівлю-продаж частини частки за номінальною вартістю.
Договір вважається укладеним та набуває сили з моменту його підписання сторонами (пункт 5 Договору від 07.11.2012).
Договір від 07.11.2012 складений при повному розумінні сторонами його умов та термінології російською мовою у двох екземплярах, що мають однакову юридичну силу (пункт 6 Договору).

Стаття 11 Цивільного кодексу України вказує, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки, й серед підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, передбачає договори та інші правочини.

Укладений між позивачем та відповідачем-1 договір від 07.11.2012 купівлі-продажу частки в статутному капіталі (корпоративного права) є договором купівлі-продажу, тому відносини, які виникають з даного договору, регулюються 54 Главою ЦК України.

Так, у відповідності до положень ч. 1 ст. 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.
Згідно ч. 2 ст. 656 ЦК України, предметом договору купівлі-продажу можуть бути майнові права. До договору купівлі-продажу майнових прав застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не випливає із змісту або характеру цих прав. 
Як визначено ст. 662 ЦК України продавець зобов`язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу. 
Відповідно до ст. 689 ЦК України покупець зобов`язаний прийняти товар, крім випадків, коли він має право вимагати заміни товару або має право відмовитися від договору купівлі-продажу. Покупець зобов`язаний вчинити дії, які відповідно до вимог, що звичайно ставляться, необхідні з його боку для забезпечення передання та одержання товару, якщо інше не встановлено договором або актами цивільного законодавства.

Стаття 167 Господарського кодексу України визначає, що корпоративні права - це права особи, частка якої визначається у статутному фонді (майні) господарської організації, що включають правомочності на участь цієї особи в управлінні господарською організацією, отримання певної частки прибутку (дивідендів) даної організації та активів у разі ліквідації останньої відповідно до закону, а також інші правомочності, передбачені законом та статутними документами.
Володіння корпоративними правами не вважається підприємництвом. Законом можуть бути встановлені обмеження певним особам щодо володіння корпоративними правами та/або їх здійснення.
Під корпоративними відносинами маються на увазі відносини, що виникають, змінюються та припиняються щодо корпоративних прав.
Частини 1-3 ст. 147 ЦК України, ст. 53 Закону України "Про господарські товариства" (в редакції на дату укладання спірного договору)  встановлюють, що учасник товариства з обмеженою відповідальністю має право продати чи іншим чином відступити свою частку (її частину) у статутному капіталі одному або кільком учасникам цього товариства.
Відчуження учасником товариства з обмеженою відповідальністю своєї частки (її частини) третім особам допускається, якщо інше не встановлено статутом товариства.
Частка учасника товариства з обмеженою відповідальністю може бути відчужена до повної її сплати лише у тій частині, в якій її уже сплачено.

Як вбачається з матеріалів справи, на виконання умов договору від 07.11.2012, позивач  передав відповідачу-1 обумовлену ними частину частки у статутному капіталі ТОВ "АКСІОМА", а відповідач-1 прийняв вказану частку.
Вищенаведене підтверджується наявною в матеріалах справи заявою позивача від 16.11.2012, адресованою державному реєстратору виконавчого комітету Харківської міської ради Харківської області, в якій ОСОБА_1 зазначає, що у відповідності до договору від 07.11.2012 купівлі-продажу частки в статутному капіталі він передав ОСОБА_2 належну йому частку у статутному капіталі ТОВ "АКСІОМА" вартістю 481250,00 грн., яка становить 8,75%. Претензій до ОСОБА_2 ОСОБА_1 не має. (т.1, а.с.17).

Справжність підпису позивача у заяві засвідчено приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Лавіндою Н.О.

27.11.2012 відбулись збори учасників ТОВ «Аксіома», що підтверджується протоколом №58 (т.1 а.с.27-28). На зборах були присутні: ОСОБА_1 - голова зборів, ОСОБА_6 - секретар зборів, ОСОБА_7 , ОСОБА_8 . 
У порядок денний зборів учасників ТОВ «Аксіома» включені наступні питання: 1. Про введення до складу учасників товариства ОСОБА_2 . 2. Про перерозподіл часток учасників у статутному капіталі товариства. 3 Про затвердження статуту товариства у новій редакції.
По першому питанню вирішено ввести до складу учасників товариства                 ОСОБА_2 .
По другому питанню вирішено перерозподілити частки учасників у статутному капіталі товариства.
По третьому питанню вирішено затвердити статут товариства у новій редакції та уповноважити директора товариства ОСОБА_7 організувати та провести державну реєстрацію змін до установчих документів товариства.

Крім того, 12.12.2012 до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань внесені зміни складу та відомостей про засновників ТОВ "АКСІОМА "- реєстраційна дія 14801050016000607 від 12.12.2012 (т.1, а.с.18-26).

Судом першої інстанції встановлено, що в матеріалах справи відсутні докази сплати ОСОБА_2 вартості частини частки у статутному капіталі ТОВ "Аксіома".

У позовній заяві позивач посилався на те, що договором від 07.11.2012 купівлі-продажу частки в статутному капіталі не встановлено строк  оплати відчуженої частини частки в статутному капіталів товариства, тому 21.08.2020 ОСОБА_1 звернувся до ОСОБА_2 з вимогою, в якій просив сплатити у чотирнадцятиденний строк від дня її пред`явлення вартість частини частки у статутному капіталі товариства з обмеженою відповідальністю "Аксіома" у розмірі 481250,00грн. шляхом перерахуванням коштів на відповідні банківські реквізити.  
Вказана вимога залишена відповідачем-1 без задоволення, що стало підставою для звернення до суду з даним позовом.

Стаття 15 Цивільного кодексу України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Під порушенням слід розуміти такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке, порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково. Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.
Захист, відновлення порушеного або оспорюваного права чи охоронюваного законом інтересу відбувається, в тому числі, шляхом звернення з позовом до суду (частина перша статті 16 Цивільного кодексу України).
Вказані положення ЦК кореспондуються з положеннями ст. 20 ГК України.
Частиною другою статті 4 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що юридичні особи та фізичні особи-підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.
Позивачем є особа, яка подала позов про захист порушеного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу. Водночас позивач самостійно визначає і обґрунтовує в позовній заяві у чому саме полягає порушення його прав та інтересів, а суд перевіряє ці доводи, і в залежності від встановленого вирішує питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту, при цьому застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.
Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені положеннями статті 16 Цивільного кодексу України та статті 20 Господарського кодексу України.
Завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави (частина 1 статті 2 ГПК України).
Спосіб захисту порушеного права обумовлюється нормою матеріального права, яка регулює ті чи інші правовідносини між сторонами спору. Отже, позивач, формулюючи позовні вимоги, повинен відштовхуватись від тих наданих йому законом прав, які були об`єктивно порушені відповідачем, і позов повинен бути направлений на припинення цих правопорушень та на відновлення порушеного права.
Таким чином, право вибору способу захисту порушеного права належить позивачу, а суд наділений компетенцією перевірити відповідність обраного способу захисту змісту порушеного права. При цьому, обраний спосіб захисту не лише повинен бути встановлений договором або законом, але і бути ефективним засобом захисту, таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням.
Відповідно до частини першої статті 162 Господарського процесуального кодексу України у позовній заяві позивач викладає свої вимоги щодо предмета спору та їх обґрунтування.
Вирішуючи спір, суд оцінює наявність порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначає, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права.
Відсутність порушеного права, невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством чи обрання невірного способу захисту встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові.

Так, звертаючись до суду з відповідною позовною заявою, позивач просив розірвати договір купівлі-продажу частки у статутному капіталі ТОВ "Аксіома" від 07.11.2012, що укладений між позивачем та відповідачем-1, з підстав передбачених ст. 651 ЦК України (істотне порушення договору з боку ОСОБА_2 в частині невиконання обов`язку з оплати частини частки у статутному капіталі ТОВ "Аксіома").
Позивач вважає, що оскільки відповідачем-1 не сплачено вартість частини частки у статному капіталі відповідача 2, ОСОБА_1 був позбавлений того, на що розраховував при укладенні договору, а саме - отримання грошових коштів у сумі 481250,00 грн.

Статтею 651 ЦК України встановлені підстави для зміни або розірвання договору. Зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. 
Частиною 2   статті 651 Цивільного кодексу України   передбачено розірвання договору в разі істотного порушення договору однією зі сторін. Оцінка порушення договору як істотного повинна здійснюватися відповідно до критеріїв, що встановлені зазначеною нормою.
Зі змісту наведеної норми вбачається, що підставою для розірвання договору є не лише порушення стороною договору, а й наявність шкоди, завданої таким порушенням іншій стороні. Вирішуючи питання про оцінку істотності порушення стороною договору, необхідно встановити не лише наявність істотного порушення договору, але й наявність шкоди, завданої цим порушенням другою стороною, а також установити, чи є справді істотною різниця між тим, на що має право розраховувати сторона, укладаючи договір, і тим, що в дійсності вона змогла отримати.

Зважаючи на відплатний характер договору купівлі-продажу, передання майнових прав за договором купівлі-продажу без отримання зустрічного грошового задоволення може бути підставою для висновку про позбавлення продавця того, на що він розраховував при укладенні такого договору.

Розірвання договору належить до загальних способів захисту прав сторін договору, водночас глава 54 Цивільного кодексу України містить спеціальне регулювання відносин щодо купівлі-продажу, зокрема і щодо способів захисту прав продавця, порушених покупцем.
Відповідно до частини четвертої   статті 692 ЦК України, якщо покупець відмовився прийняти та оплатити товар, продавець має право за своїм вибором вимагати оплати товару або відмовитися від договору купівлі-продажу. Таким чином, лише у випадку, коли покупець відмовився і прийняти, і оплатити товар, продавець може за своїм вибором або вимагати виконання договору з боку покупця, або відмовитися від договору. Друга можливість надана продавцю, виходячи з того, що якщо покупець не виконав жодного свого обов`язку, не сплатив ціни товару та відмовився його прийняти (наприклад, надіслав продавцю заяву про відмову прийняти товар, безпідставно не прийняв запропоноване продавцем виконання зобов`язання з його боку, безпідставно повернув надісланий товар тощо), то така поведінка свідчить про втрату інтересу покупця до виконання договору. Продавець також може втратити інтерес до договору, при цьому він володіє товаром і має можливість розпорядитися ним, зокрема продати його іншій особі, аби отримати покупну ціну. 

Відповідно до положень   статті 653 Цивільного кодексу України   факт розірвання договору не є достатньою підставою для повернення сторонами того, що було виконане ними за зобов`язанням до моменту розірвання договору. Спонукати до такого повернення можна лише у випадку, якщо воно передбачено договором або законом.

Якщо покупець отримав товар (частку у статутному капіталі товариства з обмеженою відповідальністю), але не здійснив оплати, то потрібно застосовувати приписи ч. 3 ст. 692 Цивільного кодексу України, відповідно до якої у разі прострочення оплати товару продавець має право вимагати оплати товару та сплати процентів за користування чужими грошовими коштами. 
Наведений припис не передбачає можливості продавця за своїм вибором вдатися до іншого способу захисту, зокрема не передбачає можливості розірвання договору в судовому порядку. 
Якщо порушення права продавця полягає в тому, що він не отримав грошових коштів від продавця, то способу захисту, який належним чином захистить саме це право, відповідає позовна вимога про стягнення неотриманих коштів.
Аналогічний правовий висновок міститься у Постанові Великої Палати Верховного Суду у справі №916/667/18 від 08.09.2020.

Згідно із частиною 4 статті 236 Господарського процесуального кодексу України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норми права, викладені в постановах Верховного Суду.

З матеріалів справи вбачається, що покупець ( ОСОБА_2 ,) отримав товар (частки у статутному капіталі товариства з обмеженою відповідальністю), але, як стверджує позивач, не здійснив оплату. 

Отже, судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції, що у даному випадку до спірних правовідносин необхідно застосовувати приписи ч. 3 ст. 692 ЦК України.

Натомість такий спосіб захисту, як розірвання договору, що вже частково виконаний з боку продавця, який передав товар, і покупця, який прийняв товар, не відповідає суті порушення договору, що полягає в несплаті грошових коштів.

Судова колегія звертає увагу на те, що виконання судового рішення про стягнення з покупця майна, одержаного ним за договором, розірваним судом, може бути складнішим, ніж виконання судового рішення про стягнення коштів. Натомість застосування способу захисту, встановленого частиною третьою статті 692 ЦК України, призводить до повного поновлення порушеного права продавця.

З урахуванням вищенаведеного, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку, що позивач, пред`явивши позовну вимогу про розірвання спірного договору, обрав неналежний спосіб захисту її права, тому відмовив в задоволенні позовних вимог в цій частині.

Посилання апелянта на те, що у договорі від 07.11.2012 купівлі-продажу частки в статутному капіталі не визначено строк виконання обов`язку з оплати, тому продавець має право вимагати покладений на покупця обов`язок у будь-який час у порядку, встановленому ч. 2 ст. 530 ЦК України, шляхом надсилання відповідної вимоги, що не було враховано судом першої інстанції, не приймаються до уваги апеляційною інстанцією, оскільки в даному випадку позивач обрав неналежний спосіб захисту своїх прав, тому момент виникнення зобов`язань за договором щодо оплати вартості частки не досліджувався судом першої інстанції під час ухвалення оскаржуваного рішення.
Також у пунктах 7.40 -7.52 постанови у справі №916/667/18 від 08.09.2020 Велика Палата Верховного Суду зробила висновок, що позивач, пред`явивши позовну вимогу про розірвання договору на підставі статті 651 Цивільного кодексу України, обрав неналежний спосіб захисту свого права, і у такому разі слід застосувати частину третю статті 692 цього Кодексу, відповідно до якої продавець має право вимагати оплати товару та сплати процентів за користування чужими грошовими коштами і не може вимагати розірвання договору. Цей висновок має загальний характер, і з огляду на подібність, підлягає застосуванню до спірних правовідносин,  незалежно від встановлених обставин щодо здійснення розрахунків сторонами договору.

Доводи позивача про те, що в даному випадку висновки викладені у Постанові Великої Палати Верховного Суду у справі №916/667/18 від 08.09.2020 не підлягають застосування, оскільки правовідносини у вказаній справі та у справі №922/3274/20 не є подібними, відхиляються судом апеляційної інстанції, як безпідставні, з огляду на наступне.
Предметом спору у справі №916/667/18, яка розглядалась Великою Палатою Верховного Суду, є розірвання договору купівлі-продажу частки статутному капіталі на підставі ст. 651 ЦК України, у зв`язку з неоплатою вартості отриманої частки.
Предметом спору у справі №922/3274/20 також є розірвання договору купівлі-продажу частки у статутному капіталі з підстав несплати покупцем її вартості.
Отже, правовідносини у справі №916/667/18 та у справі №922/3274/20 є подібними, тому судом першої інстанції, відповідно до частини 6 статті 13 Закону України "Про судоустрій та статус суддів" та ч. 4 статті 236 Господарського процесуального кодексу України, обгрунтовано враховано висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 08.09.2020 у справі №916/667/18, під час ухвалення рішення.

Посилання апелянта на те, що позивач очікував отримати оплату від продажу частки після пред`явлення вимоги відповідачу-1 - ОСОБА_2 , є необґрунтованими, оскільки в договорі купівлі-продажу частки в статутному капіталі від 07.11.2012 відсутні умови щодо продажу товару в кредит та умови щодо продажу товару з відстрочкою або розстроченням платежу. Сторони також не визначили строків виконання зобов`язань за договором.
Судом апеляційної інстанції також встановлено, що 12.12.2012, на виконання умов договору купівлі-продажу частки в статутному капіталі ТОВ «Аксіома», до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань внесені зміни складу та відомостей про засновників ТОВ "АКСІОМА "- реєстраційна дія 14801050016000607 від 12.12.2012, зокрема, щодо ОСОБА_2 (т.1, а.с.18-26).
Вищенаведене свідчить, що позивач виконав свої обов`язки за договором купівлі-продажу частки в статутному капіталі від 07.11.2012.

Позивач у позовній заяві, посилаючись на приписи ст.ст. 652, 692, 694 ЦК України, просив витребувати з володіння ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1  частини частки в розмірі 8,75% у статутному капіталі ТОВАРИСТВА З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ "АКСІОМА" (код ЄДРПОУ 31940888).

Вказана вимога заявлена позивачем на підставі ч. 4 ст. 694 ЦК України, відповідно до якої покупець має право вимагати повернення неоплаченого товару проданого в кредит.
Відповідно до статті 694 ЦК України договором купівлі-продажу може бути передбачений продаж товару в кредит з відстроченням або з розстроченням платежу. Умова про відстрочення або розстрочення платежу за договором купівлі-продажу може бути передбачена договором незалежно від складу суб`єктів такого договору та виду договору купівлі-продажу. 
Загальне правило про наслідок прострочення виконання покупцем обов`язку оплатити товар установлюється частиною третьою статті 692 ЦК України.

При продажу товарів у кредит наслідки по відношенню до покупця полягають у тому, що продавець має право вимагати повернення неоплаченого товару, що не виключає пред`явлення замість цієї вимоги вимог, передбачених частиною третьою статті 692 ЦК України з урахуванням частини п`ятої статті 694 ЦК України.
Істотними умовами договору про продаж товару в кредит з умовою про розстрочення платежу є ціна товару, порядок, строки і розміри платежів.
Прострочення покупцем будь-якого чергового платежу дає продавцю право розірвати договорі купівлі-продажу шляхом односторонньої заяви про відмову від договору і одночасно, або в розумний строк пред`явити вимогу про повернення переданого товару.

Тобто, положення ст. 694 ЦК України, які надають право кредитору звернутись з вимогами до боржника про повернення неоплаченої частини проданого товару застосовуються виключно у випадку прострочення покупцем за договором купівлі-продажу в кредит, при цьому в такому випадку кредитор не обмежений в праві звернутись з загальною вимогою в порядку ст. 692 ЦК України.   

Натомість, з аналізу  спірного договору вбачається, що він не містить умов про продаж товару в кредит чи умов щодо продажу товару з відстрочкою або розстроченням платежу, тому відсутні підстави для застосування приписів ч. 4 ст. 694 ЦК України.

Крім того, як вже було зазначено, у задоволенні позовної вимоги про розірвання договору купівлі-продажу частки в статутному капіталі судом першої інстанції відмовлено з огляду на обрання позивачем неналежного способу захисту свого права, тому суд першої інстанції обгрунтовано відмовив у задоволенні позовної вимоги, спрямованої на повернення позивачу частки у статутному капіталі шляхом витребування з володіння ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 частини частки в розмірі 8,75% у статутному капіталі товариства з обмеженою відповідальністю "Аксіома" 

Вимога позивача про зобов`язання ТОВАРИСТВА З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ "АКСІОМА" провести реєстраційні дії щодо зміни відомостей про розмір часток учасників у статутному капіталі, а саме збільшення частки ОСОБА_1 на 481250,00 грн. та зменшення частки ОСОБА_2  на 481 250,00 грн. у статутному капіталі, обгрунтовано залишена судом першої інстанції без задоволення, як похідна від первісних вимог про розірвання  договору купівлі-продажу частки в статутному капіталі (корпоративного права) від 07.11.2012 та витребування частки, у задоволенні яких позивачу відмовлено  судом першої інстанції.

Доводи апелянта висновків суду першої інстанції не спростовують.

Щодо заяви ОСОБА_2 про сплив позовної давності, судова колегія апеляційної інстанції зазначає наступне.

Відповідно до   ст. 256 ЦК України   позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
За змістом ч.1   ст. 261 ЦК України, позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.

Враховуючи те, що суд апеляційної інстанції дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог у зв`язку з їх недоведеністю, підстави для застосування приписів ст.   257,   261 ЦК України (позовна давність) відсутні.

З урахуванням вищенаведеного, апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а рішення господарського суду Харківської області від 28.12.2020 у справі №922/3274/20 підлягає залишенню без змін.

Відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України   витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на апелянта.

Керуючись ст.ст. 129, 269, 270, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Східний апеляційний господарський суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення господарського суду Харківської області від 28.12.2020 у справі №922/3274/20 залишити без задоволення.
Рішення господарського суду Харківської області від 28.12.2020 у справі №922/3274/20 залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття. 
Порядок та строки оскарження постанови передбачені статтями 287-289 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено 26.04.2021.

Головуючий суддя                                                                    Т.Д. Геза

Суддя                                                                                           Н.О. Мартюхіна  

Суддя                                                                                           О.В. Плахов